ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 листопада 2024 року
м. Київ
 
справа № 711/6659/22
провадження № 61-4576св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,                 Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Елеонора Антонівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5  на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 жовтня 2023 року у складі судді Демчика Р. В. та постанову Черкаського апеляційного суду від  13 лютого 2024 рокуу складі колегії суддів: Новікова О. М., Гончар Н. І., Фетісової Т. Л.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2022 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Е. А., про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності.
В обґрунтування позову посилався на те, що 14 серпня 2013 року між ним (Позикодавець-1), ОСОБА_3 (Позикодавець-2) та ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено письмовий договір позики, згідно з умовами якого позикодавці в порядку та на умовах, визначених цим Договором, зобов`язуються разом надати позичальнику грошові кошти в розмірі 8 000 доларів США в рівних частинах по 4 000 доларів США кожен, а позичальник зобов`язується прийняти позику і повернути її позикодавцям до 14 жовтня 2013 року. 
Факт отримання позичальником від позикодавців вищевказаної грошової суми підтверджується розписками від 14 серпня 2013 року, які надані                  ОСОБА_2 . 
Згідно з пунктом 4.4. договору позики засобом забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 стала передача ОСОБА_5 та                            ОСОБА_3 у власність у рівних частках (по частині кожному) нежитлового приміщення адміністративно-побутового корпусу літ. А-2 (нежитлова будівля з підвалом), а саме: приміщення ІІ-го поверху № 2-17, площею 16,9 кв.м, частини приміщень загального користування ІІ-го поверху за № 2-4, 2-19, 2-21, 2-22, 2-23 - площею 2,1 кв.м, загальною площею приміщень по ІІ-му поверху складає 19,0 кв.м, що розташовані в АДРЕСА_1 .
На виконання пункту 4.5. указаного договору ОСОБА_2 , одночасно з отриманням позики, передала ОСОБА_5 та ОСОБА_3 оригінали правовстановлюючих документів (у т.ч. технічний паспорт) на вказаний у пункті 4.4. договору позики об`єкт нежитлової нерухомості, який їй належить на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Плахою Т. І. від 29 листопада 2005 року за № 14729 та зареєстрованого у КП «ЧООБТІ» 18 грудня 2012 року, а також всі наявні у неї ключі від дверей до даного об`єкту нерухомості.
08 січня 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 звернулися до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору іпотеки та визнання права власності на зазначений вище об`єкт нерухомості.
 
Вимоги були мотивовані тим, що умови договору позики від 14 серпня 2013 року вказують на укладення договору іпотеки шляхом викладення його в одному документі з договором позики, хоча і не було дотримано форми договору іпотеки, оскільки закон вимагає нотаріального посвідчення договорів іпотеки. Однак, оскільки в подальшому  ОСОБА_2 ухилилася від нотаріального посвідчення договору іпотеки шляхом укладення його окремим документом, позивачі вимушені були звернутися до суду з позовом про визнання дійсним договору іпотеки та визнання права власності на зазначений вище об`єкт нерухомості.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 серпня                       2014 року в задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено.
Однак, суд надав оцінку спірним правовідносинам та встановив факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 8 000 доларів США.
У 2020 році, у зв`язку з розірванням шлюбу між позивачем і ОСОБА_4 , між останніми виникли майнові спори, внаслідок чого, під час розгляду цивільної справи № 711/3212/21 ОСОБА_5 дізнався що 23 вересня 2014 року між ОСОБА_2 (з одного боку) та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (з другого боку) укладено договір дарування нежитлових приміщень, який посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е. А. (реєстровий номер 3974).
За цим договором Дарувальник в особі ОСОБА_2 подарувала та безоплатно передала Обдаровуваним в особі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нежитлові приміщення адміністративно-побутового корпусу літ.А-2 (нежитлова будівля з підвалом), що знаходиться у АДРЕСА_1 , а саме: приміщення ІІ-го поверху № 2-17, площею 16.9 кв.м, частина приміщень загального користування ІІ-го поверху № 2-4, № 2-19,                      № 2-21,2-22, 2-23, загальною площею 2.1 кв.м, разом загальною площею 19 кв.м, в рівних частках кожному.
ОСОБА_2 , підписуючи зазначений договір дарування нежитлових приміщень, зазначила та запевнила, що є власницею нежитлових приміщень, не має обмежень щодо свого права розпорядження нежитловими приміщеннями, ні приміщення, ні будь-яка інша його частина на момент укладення договору нікому іншому не продана, ні подарована, не відчужена іншим способом, не надана в іпотеку, не передана в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження, в податковій заставі та під забороною (арештом) не перебуває, права третіх осіб (право наймача, право застави, право довічного утримання тощо) щодо нежитлових приміщень відсутні, питання права власності на нежитлові приміщення не є предметом судового розгляду, будь-які спори зазначених нежитлових приміщень відсутні, нежитлові приміщення не внесені до статутного капіталу юридичних осіб, у нежитлових приміщеннях не зареєстровано місцезнаходження юридичної особи.
Пунктом 8 договору дарування нежитлових приміщень сторони оцінили дарунок у 62 370 грн, що по курсу НБУ на момент укладення договору складало 8 000 доларів США. 
Позивач вказує, що, виходячи із реальних існуючих правовідносин, стороною договору дарування повинен бути він, а не ОСОБА_4 .
Вважає, що договір дарування нежитлових приміщень є удаваним правочином, оскільки він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на приховування справжньої природи правочину.
ОСОБА_2 , яка відчужила майно на підставі безвідплатного договору на користь ОСОБА_4 після виникнення у неї зобов`язання із повернення суми позики ОСОБА_5 , діяла недобросовісно та зловживала правами стосовно нього, оскільки укладено договір, який порушує майнові інтереси                   позивача і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_5  просив суд: 
визнати недійсним договір дарування нежитлових приміщень від 23 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 як Дарувальником та   ОСОБА_3 , ОСОБА_4 як Обдарованими, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е. А.;
скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію прав: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 159496571101, запис про право власності № 7084888 від               23 вересня 2014 року на нежитлові приміщення II-го поверху № 2-17, площею              16,9 кв.м, частину приміщень загального користування II-го поверху № 2-4,                 № 2-19, № 2-21, № 2-22, № 2-23, загальною площею 2,1 кв.м, разом загальною площею 19,0 кв.м за ОСОБА_3 , внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу                                Левицької Е. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 15973722 від 23 вересня 2014 року;
скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію прав: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 159496571101, запис про право власності № 7084912 від                23 вересня 2014 року на нежитлові приміщення II-го поверху № 2-17, площею 16,9 кв.м, частину приміщень загального користування II-го поверху № 2-4,                    № 2-19, № 2-21, № 2-22, № 2-23, загальною площею 2,1 кв.м, разом загальною площею 19,0 кв.м за ОСОБА_4 , внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е. А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 15973722 від                   23 вересня 2014 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 жовтня                        2023 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  договір позики від 14 серпня 2013 року в частині застави, в силу вимог статті 220 ЦК України, є нікчемним, оскільки статтею 585 ЦК України передбачено, що право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення. 
Вказаний договір позики не був посвідчений нотаріально, як не було також інформації про будь-які заборони щодо цього приміщення внесено до державних реєстрів. 
Тому посилання позивача про те, що ОСОБА_2 при укладенні спірного договору приховала обмеження чи обтяження стосовного майна, яке було предметом дарування, є безпідставними.
Також позивачем не надано доказів на підтвердження того, що договір дарування нежитлових приміщень є удаваним правочином та направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника.
Крім цього, суд вказав, що, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 не зазначив, у чому полягає порушення його прав та інтересів у зв`язку з укладенням 23 вересня 2014 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 договору дарування нерухомого майна, оскільки стороною цього правочину він не був. 
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_5  подав апеляційну скаргу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Черкаського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 жовтня 2023 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
14 березня 2024 року    ОСОБА_5 через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 жовтня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року.
В касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення у справі, яким позовні вимоги задовольнити.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
 
28 червня 2024 року ОСОБА_4 в особі представника - адвоката                   Міщенка С. В. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обгрунтованість.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
17 квітня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи
Судами встановлено, що 14 серпня 2013 року між  ОСОБА_5 (Позикодавець-1), ОСОБА_3 (Позикодавець-2) та ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено письмовий договір позики, згідно з умовами якого позикодавці в порядку та на умовах, визначених цим Договором, зобов`язуються разом надати позичальнику грошові кошти в розмірі 8 000 доларів США в рівних частинах по 4 000 доларів США кожен, а позичальник зобов`язується прийняти позику і повернути її позикодавцям до 14 жовтня 2013 року. 
Факт отримання позичальником від позикодавців вищевказаної грошової суми підтверджується розписками від 14 серпня 2013 року, які надані                  ОСОБА_2 . 
Згідно з пунктом 4.4. договору позики засобом забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 стала передача ОСОБА_5 та                            ОСОБА_3 у власність у рівних частках (по частині кожному) нежитлового приміщення адміністративно-побутового корпусу літ. А-2 (нежитлова будівля з підвалом), а саме: приміщення ІІ-го поверху № 2-17, площею 16,9 кв.м, частини приміщень загального користування ІІ-го поверху за № 2-4, 2-19, 2-21, 2-22, 2-23 - площею 2,1 кв.м, загальною площею приміщень по ІІ-му поверху складає 19,0 кв.м, що розташовані в АДРЕСА_1 .
Крім того, пункт 4.5 договору вказує, що одночасно з отриманням позики позичальник передає позикодавцям оригінали правовстановлюючих документів, в т.ч. технічний паспорт, на об`єкт нежитлової нерухомості, а також всі наявні у неї ключі від дверей до даного об`єкта нерухомості. Після повернення позичальником всієї суми позики позикодавцям в термін, згідно пункту 3.3 договору, останні зобов`язані одразу повернути позичальнику отримані ними правовстановлюючі документи та ключі відповідно до пункту 4.5 договору (пункту 4.6.1 договору). Статтею 5 договору передбачено відповідальність сторін за договором позики.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 березня 2014 року (справа № 711/428/14-ц) відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору іпотеки та визнання права власності на нерухоме майно.
Докази наявності судових справ за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 14 серпня 2013 року в матеріала справи відсутні, як і відсутні будь-які письмові вимоги  ОСОБА_5 до ОСОБА_2 щодо повернення боргу.
Відповідно до договору дарування нежитлових приміщень від 23 вересня                2014 року ОСОБА_2 (Дарувальник) подарувала та безоплатно передала                    ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (Обдаровуваним), а Обдаровувані прийняли в дар від Дарувальника нежитлові приміщення адміністративно-побутового корпусу літ. А-2 (нежитлова будівля з підвалом), що знаходиться у АДРЕСА_1 , а саме: приміщення ІІ-го поверху № 2-17, площею 16,9 кв.м, частина приміщень загального користування ІІ-го поверху № 2-4,                 № 2-19, № 2-22, № 2-23, загальною площею 2,1 кв.м, разом загальною площею 19,0 кв.м, в рівних частках.
Пунктом 5 вказаного договору передбачено, що під забороною відчуження (арештом) вищевказані нежитлові приміщення не перебувають, іпотека на вказані нежитлові приміщення відсутня, що підтверджується інформаціями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23 вересня 2014 року №№ 27137456, 27137638, а також витягом за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 вересня 2014 року № 70620385. Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 23 вересня 2014 року за № 45201017 податкова застава на вищевказані нежитлові приміщення відсутня.
У пункті 12 договору дарування Дарувальник також підтвердила, що на момент укладення договору дарування не існує несплаченої у строк заборгованості перед третіми особами за платежами, пов`язаними з володінням, користуванням та розпорядженням нежитловими приміщеннями та жодних несплачених вимог, що також підтвердив своїм підписом у договорі                     ОСОБА_3 .
В пункті 13 договору сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характер фіктивного та удаваного правочину, укладено ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладено ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, однаково розуміли значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажали настання саме тих правових наслідків, що створюються цим договором, а також засвідчили, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі.
13 лютого 2020 року між ОСОБА_4 (орендодавець) та ОСОБА_5 (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення, згідно якого орендодавець зобов`язується надати орендарю у платне користування  на 35 місяців нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на 2-му поверсі, площею 16,0 кв.м. Розмір орендної плати становить 1,00 грн за один місяць.
По закінченню строку дії договору оренди ОСОБА_4 (орендодавець) направила ОСОБА_5 (орендар) письмове повідомлення про припинення дії договору оренди від 13 лютого 2020 року та вимагала звільнити приміщення.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).
У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
 
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
 
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Обґрунтовуючи свої вимоги щодо визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_5 посилався на те, що вказаний договір є удаваним правочином, оскільки він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на приховування справжньої природи правочину.
Зазначив, що ОСОБА_2 , яка відчужила майно на підставі безвідплатного договору після виникнення у неї зобов`язання із повернення суми позики ОСОБА_5 , діяла недобросовісно та зловживала правами стосовно нього, оскільки було укладено договір, який порушує майнові інтереси позивача і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. При цьому  ОСОБА_2 при укладенні спірного договору фактично приховала обмеження та обтяження стосовного нерухомого майна, яке було предметом дарування.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Частиною другою статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав 
і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір 
є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, 
є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. 
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність 
у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.
Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду 
від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків 
і приховують іншу волю учасників.
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що за змістом договору дарування нежитлових приміщень від 23 вересня 2014 року сторони, зокрема, підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому;  правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).
Доказів на підтвердження того, що сторони договору дарування діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників, позивачем не надано.
При таких обставинах суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним.
Колегія суддів Верховного Суду також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про безпідставність посилань ОСОБА_5 на ту обставину, що ОСОБА_2 , відчужуючи майно на підставі безвідплатного договору після виникнення у неї зобов`язання із повернення суми позики, діяла недобросовісно, оскільки при укладенні спірного договору фактично приховала обмеження та обтяження стосовного нерухомого майна, яке було предметом дарування, чим порушила  майнові інтереси позивача, позбавивши його права звернення стягнення на майно боржника.
Так, відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про заставу» в редакції чинній на час укладення договору позики (далі - Закон № 2654-XII), застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини першої та другої статті 13 Закону № 2654-XII договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об`єкти,  транспортні  засоби, що підлягають державній реєстрації, договір  застави  повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів.
Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору (стаття 16 Закону № 2654-XII)
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Частиною першою статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Договір позики від 14 серпня 2013 року в частині застави, в силу вимог статті 220 ЦК України є нікчемним, тому, посилання позивача про те, що                  ОСОБА_2 при укладенні договору дарування приховала обмеження чи обтяження стосовного майна, яке було предметом дарування, є безпідставними.
Оскільки доказів наявності між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 спорів (у тому числі судових), письмових вимог щодо невиконаних боргових зобов`язань позивачем не надано, відсутні підстави і для висновку, що  ОСОБА_2 при укладенні договору дарування діяла недобросовісно та позбавила його можливості звернення стягнення на майно боржника.
 
При таких обставинах, оскільки позивач не довів чим саме порушуються його права внаслідок укладення спірного договору дарування, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 .
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судове рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи заявника про неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.
Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994  року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від  27  вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального 
і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 жовтня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від  13 лютого 2024 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                                 А. Ю. Зайцев 
 
 Є. В. Коротенко 
 
 В. М. Коротун
 
 М. Ю. Тітов