КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 758/16033/16-ц                                                             Головуючий у суді І інстанції Ларіонова Н.М.
Провадження № 22-ц/824/11068/2024                                                    Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
16 жовтня 2024 року                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Дудка Оксана Сергіївна, про визнання недійсним договору дарування,
 
в с т а н о в и в:
 
Короткий виклад позовних вимог
У грудні 2016 року  ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Дудка О.С., про визнання недійсним договору дарування.
Позов обґрунтував тим, що 22 жовтня 2016 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір дарування 1/4 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О.С. за реєстровим № 2624.
В пункті 9 договору зазначено, що дарувальник стверджує, що дарування здійснено ним за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.
Згідно пункту 10 договору сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або не майнового характеру.
Позивач зазначав, що відповідач не являється його родичем та близьким знайомим, він бачив відповідача лише декілька разів у своєму житті. Він є одинокою людиною похилого віку, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день укладання договору його вік складав 87 років 9 місяців, є учасником Другої світової війни та у зв`язку зі своїм віком і станом здоров`я потребує допомоги і догляду.
ОСОБА_1 привіз його у м. Бориспіль до приватного нотаріуса і сказав, що у випадку підписання договору він до смерті надаватиме йому допомогу: фінансову, продуктами харчування, при необхідності купуватиме ліки, після смерті поховає його. 
Позивач звертав увагу суду, що зазначена 1/4 частка житлового будинку є його єдиним житлом і, укладаючи оспорюваний договір, він не мав на меті безоплатне відчуження його на користь відповідача.
На підставі положень частини третьої статі 203, статті 229 ЦК Українипросив суд визнати недійсним договір дарування 1/4частки житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 22 жовтня 2016 року між ним та ОСОБА_1 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року замінено у справі позивача - ОСОБА_2 на його правонаступника - ОСОБА_3 
26 листопада 2020 року ОСОБА_3 подано до суду заяву про зміну підстав позову, в якій він зазначив, що в судовому засіданні 12 липня 2017 року ОСОБА_2 пояснював, що він не знає та не розуміє українську мову, ледве бачить і головне, що він ніколи не мав наміру та волі на дарування свого будинку будь-кому, в тому числі і відповідачу, а лише підписав документ на заміну старих правовстановлюючих документів. Іншого житла ОСОБА_2 не мав, матеріальної допомоги не потребував, переніс операцію на очах. Зазначене підтверджується відеозаписом пояснень ОСОБА_2 щодо зникнення його документів на будинок, що надаються суду у додатку. Факт нерозуміння української мови та неможливості прочитати текст підтверджується змістом довіреності від 16 грудня 2016 року, виданої ОСОБА_2 ОСОБА_3 та засвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.В. за реєстровим № 3225. 
У зв`язку з похилим віком ОСОБА_4 , вибір підстави для подання позову вчинив адвокат Нікіташ С.П. та помилково зазначив підставою ту обставину, що позивач подарував будинок помилково за умови догляду за ним, допомоги та поховання. Під час розгляду справи з пояснень ОСОБА_2 , відповідача та свідків вбачається, що він не відмовлявся від допомоги в обрізці дерева та виявляв бажання поховати його біля родичів, надав відповідачу власні кошти на пам`ятник, але поряд з цим ніколи не виявляв бажання дарувати і не дарував будинок безоплатно, а вважав, що підписує документи на вчинення їх оновлення, як йому було роз`яснено ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Таким чином, позивач ОСОБА_3 вважав, що договір дарування ОСОБА_2 був укладений внаслідок введення його в оману відповідачем ОСОБА_1 щодо того, що він підписує інші документи, пов?язані із їх оновленням (стаття 230 ЦК України). Такі дії відповідача вважає умисними і направленими на вчинення договору дарування нерухомості на свою користь.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір дарування 1/4 частини житлового будинку від 22 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О.С. за реєстровим № 2624.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, щоспірний будинок був єдиним житлом ОСОБА_2 , іншого житла він не мав, після укладення договору дарування продовжував проживати у будинку, тобто фактичної передачі майна не відбулося. Оспорюваний договір дарування був укладений без присутності свідків, а ОСОБА_2 мав численні захворювання, в тому числі проблеми із зором.
Враховуючи похилий вік (87 років) і стан здоров`я ОСОБА_2 на час укладання оспорюваного договору, суд дійшов висновку про те, що укладаючи оспорюваний договір дарування частки житлового будинку, останній помилявся щодо правової природи цього правочину, прав та обов`язків, що є підставою для визнання цього правочину недійсним.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач в особі представника - адвоката Гуртової Т.І. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити та розподілити судові витрати.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_2 не розумів українську мову, а тому помилився в природі укладеного ним договору. 
На думку відповідача, розуміння ОСОБА_2 української мови підтверджується вчинення ним протягом життя у різний час юридично значущих дій шляхом укладення різних договорів, складених українською мовою, які є в матеріалах справи.
Твердження позивача про те, що особа, яка є громадянином України, проживала в Україні щонайменше з 15 листопада 1962 (дата народження доньки) і до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто 56 років, працювала в Україні і при цьому не розуміла українську мову - є абсурдним.  ОСОБА_2 просто надавав перевагу російській мові у спілкуванні. Крім того, покійний ОСОБА_2 придбав майно, що є предметом оспорюваного договору, за адресою: АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу від 09 червня 1977 року, який укладав особисто і цей договір викладений українською мовою. Посилання у договорі на його переклад на російську мову у зв`язку із нерозумінням ОСОБА_2 української мови відсутні. Зазначене свідчить, що ОСОБА_2 добре розумів українську мову, а сторона позивача вводить суд в оману.
Звертає увагу на те, що два різних нотаріуса у різний час встановлювали дієздатність ОСОБА_2 та його дійсні наміри щодо видачі довіреності для оновлення документів для подальшого укладення договору дарування.
Допитана як свідок в судовому засіданні нотаріус ОСОБА_6 підтвердила, що спілкувалась з ОСОБА_2 українською мовою близько години, він відповідав їй російською мовою, все розумів, давав чіткі відповіді. Нотаріус не виявила ознак того, що ОСОБА_2 протягом годинної розмови не розуміє українську мову, оскільки він чітко відповідав на всі її запитання.
Спростовуючи висновки суду про наявність у ОСОБА_2 численних захворювань, в тому числі проблем із зором, відповідач посилається на те, що суд не встановив, які саме захворювання мав позивач, оскільки в медичній картці вони відсутні. У судовому засіданні 12 липня 2017року ОСОБА_2 зазначив, що ніколи не хворів, що не узгоджується із висновком суду про численні його захворювання. Які саме проблеми із зором та як саме вони вплинули на «незрячість» ОСОБА_2 суд також не установив. В матеріалах справи міститься картка хворого, де в анамнезі захворювання в графах «втрата зору» та «практично сліпий в роках» відомості відсутні, графи пусті. Звернення до лікаря 26 серпня 2008 року не свідчить про незрячість ОСОБА_2 на дату укладення оспорюваного договору від 22 жовтня 2016 року. При дослідженні функцій зору лікарем встановлено, що на близькій відстані зір не потребує корекції. При зверненні до лікаря у червні 2013 року не встановлено діагнозу, який би свідчив про його незрячість. Крім того, 09 жовтня 2012 року ОСОБА_2 була проведена операція на правому оці - факоемульсифікація катаракти з імплантацією ЮЛ (інтраокулярної лінзи), а після операції пацієнту були прописані лише очні крапі в праве око. Щодо лівого ока ОСОБА_2 жодних діагнозів взагалі встановлено не було.
Лікарського підтвердження (довідки) чи медичної експертизи на підставі медичної документації хворого на підтвердження того, що ОСОБА_2 був незрячим, чи мав такі вади зору, що унеможливлювали читання, стороною позивача належними доказами не доведено. Той факт, що ОСОБА_2 звертався до офтальмолога з катарактою правового ока не свідчить про його незрячість та неможливість читати документи.
Також на всіх відео, наданих стороною позивача, ОСОБА_2 ходить по будинку, спілкується з людьми без окулярів. На одному із відео, а саме: № 3 від 16 грудня 2016 року покійний ОСОБА_2 без окулярів перебирав папку з документами, шукаючи договір купівлі-продажу. При цьому він читав свою трудову книжку (5:00 - 5:30), роздивлявся фото, правильно його повертав та читав заяву, яку він сам написав (7:15, 8:00).
Свідок ОСОБА_7 , розповідаючи про нібито «нерозуміння» ОСОБА_2 платіжок за комунальні послуги, підтвердив, що заповнював їх таки ОСОБА_2 самостійно, а значить був зрячим.
Посилання позивача на укладену довіреність від 16 грудня 2016 року на користь ОСОБА_3 , в якій зазначено про «...в зв`язку з частковою незрячістю ОСОБА_2 текст цієї довіреності прочитано мною вголос» не заслуговують на увагу, оскільки значено про часткову незрячість, а не повну, що не позбавляло ОСОБА_2 прочитати оспорюваний договір два місяці раніше.
Отже, незрячість ОСОБА_2 та проблеми із зором належними доказами не підтверджена, тому ухвалене судове рішення ґрунтується на припущеннях.
Як на одну з підстав для задоволення позову суд послався на те, що оспорюваний договір дарування був укладений без присутності свідків. Однак, даний висновок суду зроблений з порушенням норм матеріального права, оскільки Глава 55 ЦК не передбачає вимоги укладення договору дарування при свідках.
Відповідач стверджує, що ОСОБА_2 чітко усвідомлював, що має намір укласти саме договір дарування. Про це свідчить факт видання ним 08 жовтня 2016 року на користь ОСОБА_1 довіреності у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Свириденка А.М., якою ОСОБА_1 уповноважувався ОСОБА_2 оформити усі необхідні довідки та документи для подальшого оформлення договору дарування від його імені належного йому на праві власності будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 . Дієздатність та намір ОСОБА_2 видати цю довіреність була перевірена нотаріусом. Стороною позивача не доведено, що ця довіреність була видана ОСОБА_2 під примусом чи внаслідок помилки.
Оспорюваний договір був укладений 22 жовтня 2016 року іншим нотаріусом і обставини його укладення приватний нотаріус Дудка О.С. виклала у відзиві. При цьому допитана в судовому засіданні як свідок приватний нотаріус Дудка О.С. підтвердила, що спілкувалась з ОСОБА_2 близько години. Нею було установлено, що ОСОБА_2 дійсно має намір подарувати ОСОБА_1 своє майно і що останній не доводиться йому родичем, що в нього є онук, але ОСОБА_2 не захотів говорити з нею про взаємовідносини з онуком та «відмахнувся». Нотаріус підтвердила, що спілкувалась з ОСОБА_2 українською мовою близько години, він відповідав їй російською мовою, все розумів, давав чіткі відповіді. ОСОБА_2 особисто читав договір близько 10 хвилин. Нотаріус не виявила ознак того, що ОСОБА_2 протягом годинної розмови не розуміє українську мову, оскільки він чітко відповідав на всі її запитання. Ознак того, що він не бачить, нею також не було встановлено. При підписанні оспорюваного договору ОСОБА_1 присутнім не був, нотаріус спілкувалась з ним самостійно, ОСОБА_1 нотаріус покликала лише на підписання договору.
Тобто, два різні нотаріуса у різний час перевірили дієздатність та дійсні наміри ОСОБА_2 щодо укладення довіреності для оформлення документів для подальшого укладення договору дарування. 
Крім того, ОСОБА_1 отримав примірник договору дарування, а ОСОБА_2 передав йому примірник ключів, що свідчить про фактичну передачу дарунку. ОСОБА_1 привозив пам`ятники, про які його просив ОСОБА_2 , та самостійно відкривав двері подвір`я ключами. ОСОБА_8 неодноразово на відео говорив, що вони домовилася з ОСОБА_1 , що він буде проживати в цьому будинку до його смерті. Мова йшла про сервітут. Отже, прийняття дарунку відбулося, а те, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 була домовленість про проживання ОСОБА_9 в подарованому житлі до його смерті на умовах сервітуту не спростовує договору дарування та факту передання і отримання дарунку.
Будь-яких даних про те, що договір був укладений під впливом обману, внаслідок навмисного введення в оману дарувальника, стороною позивача не наведено та матеріали справи не містять, а доводи про те, що ОСОБА_2 продовжував проживати у спірному будинку та сплачував комунальні послуги не є належними і достатніми доказами та самостійною підставою для визнання недійсним договору дарування.
Суд першої інстанції взагалі не взяв до уваги покази свідків зі сторони відповідача та не навів мотивів відхилення цих свідчень. Суд зазначив, що допитані свідки на стороні відповідача підтвердили те, що відповідач був знайомий з ОСОБА_2 , але суд не бере до уваги показання даних свідків, оскільки зазначена обставина не має суттєвого значення для вирішення справи.
Однак, показання свідків зі сторони відповідача, а саме: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 мають значення для справи. Вказані свідки давали показання попередньому складу суду. Сторона відповідача не змогла забезпечити явку ОСОБА_10 для дачі показань суду у новому складі у зв`язку із смертю свідка, а свідок ОСОБА_11 у зв`язку з війною виїхала за межі країни.
Крім того, звертає увагу суду апеляційної інстанції, що при передачі справи іншому складу суду (судді ОСОБА_12 ) у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_13 , розгляд справи продовжувався, а не розпочинався спочатку, тому свідчення свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 суд мав брати до уваги та наводити мотиви їх відхилення. Тому положення частини другої статті 229 ЦПК України не можуть тлумачитися як безумовна заборона використання показань, які особа давала перед іншим складом суду у тій же справі.
Суд першої інстанції не навів мотивів відхилення здобутих доказів -свідчень свідків зі сторони відповідача, які узгоджуються з показаннями нотаріуса, відповідача та письмовими доказами у справі, а також не врахував суперечливі показання самого ОСОБА_2 щодо їх відносин із відповідачем.
Короткий зміст вимог відзиву на апеляційну скаргу та його узагальнені заперечення
Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надійшли. В силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Короткий зміст пояснень, наданих сторонами в судовому засіданні
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник  ОСОБА_1  - адвокат Стрикаль О.В. підтримав апеляційну скаргу тавикладені в ній аргументи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
Представник  ОСОБА_3  - адвокат Руднєв О.О. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Дудка О.С. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала заяву про розгляд справи без її участі.
Позиція Київського апеляційного суду
За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргуслід задовольнити з таких підстав.
Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції
22 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований) було укладено договір дарування 1/4 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 2624.
На момент укладення договору дарування ОСОБА_2 було 87 років і 9 місяців.
Житловий будинок був єдиним житлом ОСОБА_2 і після укладання оспорюваного договору і до дня своєї смерті він продовжував мешкати у цьому будинку, самотужки утримував його, сплачував житлово-комунальні послуги.
Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків і дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки крім спірного будинку, ОСОБА_2 іншого житла не мав, після укладення договору дарування продовжував проживати у спірному будинку, тобто фактичної передачі будинку не відбулося.
Також суд взяв до уваги, що оспорюваний договір дарування був укладений без присутності свідків, а відповідно до виписки із медичної амбулаторної карти ОСОБА_2 у нього були численні захворювання, в тому числі проблеми із зором.
Враховуючи похилий вік (87 років) і стан здоров`я ОСОБА_2 на час укладання оспорюваного договору, суд дійшов висновку про те, що укладаючи оспорюваний договір дарування частки житлового будинку, останній помилявся щодо правової природи цього правочину, прав та обов`язків, що є підставою для визнання цього правочину недійсним.
Проте колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (стаття 264 ЦПК України).
З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
У справі, яка переглядається, позов про визнання правочину недійним позивачем ОСОБА_3 , який вступив у справу як правонаступник ОСОБА_2 , заявлений з підстав вчинення договору дарування ОСОБА_2 внаслідок введення його в оману відповідачем ОСОБА_1 .
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19).
Отже, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (див. постанову Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
З огляду на частину третю статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17).
Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на вчинення саме відповідачем дій, внаслідок яких позивача було введено в оману щодо природи правочину, прав та обов?язків сторін.
Лише в разі встановлення цих обставин норми статті 230 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц викладено правовий висновок про те, що за змістом статті 230 ЦК України правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Як зазначено в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 489/3570/16-ц, аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).
У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 910/18600/19 вказано, що при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Суд першої інстанції в порушення наведених норм матеріального і процесуального права не встановив і в оскаржуваному рішенні не навів, в чому полягав обман ОСОБА_2 з боку ОСОБА_1 .
Так, позивач вказував, що ОСОБА_1 ввів ОСОБА_2 в оману щодо того, що він підписує не договір дарування, а документи щодо їх оновлення. Зазначав, що дії ОСОБА_1 були умисними і направленими на вчинення договору дарування нерухомості на свою користь.
Разом із тим, суд своє рішення мотивував посиланням на статтю 229 ЦК України, а саме тим, що ОСОБА_2 вчинив правочин внаслідок помилки щодо його правової природи, прав та обов?язків сторін правочину. При цьому суд врахував похилий вік ОСОБА_2 та стан його здоров?я.
Між тим, похилий вік та стан здоров`я первісного позивача не свідчать, що він неправильно сприйняв фактичні обставини оспорюваного правочину. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі № 714/610/20.
Також районний суд на обґрунтування своїх висновків послався на постанову Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 та постанову Верховного Суду від 29 червня  2021 року у справі № 456/1379/19. 
Як вбачається із вказаних постанов, в них договір дарування оскаржувався саме з підстав його вчинення внаслідок помилки, а не внаслідок введення дарувальника обдарованим в оману, отже правові підстави позову і предмет доказування у вказаних справах є різними, а тому вказані постанови не є релевантними в цій справі.
Встановлено, що ОСОБА_2 пред?являв позов до ОСОБА_1 саме з підстав вчинення договору дарування під впливом помилки.
Разом із тим, правонаступник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 змінив підстави позову і наполягав на тому, що договір дарування укладений внаслідок обману. Тобто, підстава позову була змінена свідомо, а тому суд мав розглядати позовні вимоги саме з наведених позивачем підстав.
На думку позивача, обман полягав в умисних діях відповідача, які були спрямовані на обман ОСОБА_2 щодо цілі відвідування нотаріуса. Позивач наполягав на тому, що ОСОБА_2 вважав, що він у нотаріуса підписував документи, пов?язані з їх відновленням, а не договір дарування. 
Проте, стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які б свідчили про ведення  ОСОБА_2 в оману відповідачем згідно зі статтею 230 ЦК України, не доведено факту обману, наявність умислу в діях відповідача.
Крім того, ці доводи позивача спростовуються тим, що  ОСОБА_2 08 жовтня 2016 року видавав на ім`я ОСОБА_1 довіреність, яка посвідчувалась іншим нотаріусом, для оформлення усіх необхідних документів для подальшого оформлення ОСОБА_2 договору дарування.
На думку колегії суддів, подальші дії ОСОБА_2 щодо спілкування із нотаріусом, ознайомлення із змістом договору, його підписання не залежать від дій відповідача і не можуть бути витлумачені як такі, що вчиненні внаслідок введення його відповідачем в оману.
Таким чином висновки суду першої інстанції про наявність підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, для визнання оспорюваного договору дарування частки житлового будинку недійсним, ґрунтуються на помилково встановлених фактичних обставинах справи, яким не надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано неправильно, а під час розгляду справи допущені порушення процесуального закону, які призвели до неправильного вирішення справи в межах заявлених позовних вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог  ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до  ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Дудка О.С., про визнання недійсним договору даруванняне відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Щодо судових витрат
За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Виходячи з наведеного, оскільки у задоволенні позову відмовлено, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 826,80 грн.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Гуртовою Тетяною Іванівною,задовольнити.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 826,80 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 18 жовтня 2024 року.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб
 
Судді:                                                                                   Т.А. Слюсар
 
Д.О. Таргоній