ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 листопада 2024 року 	м. Дніпро	справа № 320/19388/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року (суддя Черниш О.А.)
у справі №320/19388/23
за позовом ОСОБА_1 
до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки у кількості 32 календарних днів у сумі 71426,24 грн;
- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві, нарахувати та виплати позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки у кількості 32 календарних днів у сумі 71 426,24 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при звільненні  позивача 06.03.2023 зі служби у Державному бюро розслідувань у запас з посади старшого уповноваженого в особливо важливих справах відповідачем виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки за 2023 рік, втім протиправно не нараховано та невиплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки у кількості 32 календарних днів у сумі 71426,24 грн.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року адміністративний позов задоволено:
- визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки;
- зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві, нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 32 календарні дні щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки. 
Суд першої інстанції виходив з того, що у Законі України «Про Державне бюро розслідувань» та у Законі України «Про Національну поліцію», який поширюється на осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань у частині соціальних гарантій, не врегульовані питання компенсації невикористаної частини відпустки особам рядового і начальницького складу за минулі роки, тому, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми частини 1 статті 83 КЗпП України, частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки», які передбачають, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Суд першої інстанції вказав, що у випадку звільнення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки - як основної, так і додаткової. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач при звільненні зі служби мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним у 2021 та 2022 роках дні щорічної відпустки. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.
Скаржник вважає, що для осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань чинне законодавство передбачає виплату компенсації виключно за відпустку, яка не використана в році звільнення. Скаржник звертає увагу, що вказане узгоджується з відповідними приписами Закону України «Про Національну поліцію», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, який передбачає відповідні соціальні гарантії для поліцейських і які за змістом частини другої статті 19 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» поширюються також на осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань. Зазначає, що оскільки у справі, яка розглядається, позивач звільнений з посади 06.03.2023, відповідач не зобов`язаний був виплачувати компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2021 та 2022 роки. Скаржник вважає помилковим застосування судом першої інстанції положень КЗпП України у випадку, коли спірні правовідносини повністю врегульовані положеннями спеціальних нормативно-правових актів, якими є Закони України «Про Державне бюро розслідувань», «Про Національну поліцію» та Положення №743 і якими прямо передбачено можливість виплати компенсації відпустки, невикористаної у році звільнення, а не за роки, які передують року звільнення.
Адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивач з 23.04.2021 по 06.03.2023 проходив службу у Державному бюро розслідувань, з якої наказом Директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, №29-ос/дск від 28.02.2023 звільнений у запас з посади слідчого другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, за угодою сторін.
При звільненні зі служби позивачу виплачена грошова компенсація за 5 календарних днів невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за 2023 рік.
На звернення позивача  до ТУ ДБР у м. Миколаєві із заявою про виплату йому компенсації за всі дні невикористаної щорічної відпустки за 2021 та 2022 роки, відповідач надав відповідь листом від 30.05.2024 №Г-476/16-12-985/23, у якій повідомив, що кількість днів невикористаної ним щорічної відпустки за 2021 рік становить 6 календарних днів, за 2022 рік - 25 календарних днів основної оплачуваної щорічної відпустки та 1 день - додаткової оплачуваної відпустки. Посилаючись на Положення та Інструкцію про механізм реалізації та застосування норм законодавства щодо грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, порядок та умови його виплати, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань від 12.07.2022 №348, відповідач вказав, що грошовій компенсації підлягає лише невикористана у році звільнення відпустка.
Не погодившись із такою відповіддю, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. 
Переглядаючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги суд апеляційної інстанції  виходить із такого.
Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначає Закон України «Про Державне бюро розслідувань» №794-VIII від 12.11.2015.
Відповідно до ст.2 Закону №794-VIII Державне бюро розслідувань у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на їх основі.
Відповідно до ч.1 ст.14 Закону №794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.
За приписами ч.6 ст.14 Закону №794-VIII порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.
На осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань поширюється Дисциплінарний статут Національної поліції України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно ч.ч.1, 2 ст. 19 Закону №794-VIII держава забезпечує соціальний захист працівників Державного бюро розслідувань відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.
Особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.
Відповідно до ч.2 ст.20 Закону №794-VIII на осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань поширюються умови грошового забезпечення, передбачені для працівників Національної поліції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Зміст наведених правових норм дає підстави для висновку, що  Закон №794-VIII не визначає умови надання щорічних основних та додаткових відпусток особами рядового і начальницького складу ДБР, а також порядок виплати компенсації у разі невикористання днів щорічних основних та додаткових відпусток, натомість передбачає, що такі особи користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом №794-VIII.
Статтею 92 Закону України «Про Національну поліцію» в редакції на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.
Частиною 3 статті 93 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що за кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.
За правилами ч.6 - 10 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Одна частина відпустки має бути не менше 10 діб.
Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.
Поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку.
Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.
При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.
За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Відповідно до ч.11 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію» відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції.
За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року №743 затверджено Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, яке визначає порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, їх права та обов`язки.
Відповідно до пп.1 п.81 Положення №743 особи рядового та начальницького складу мають право на такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка; додаткові відпустки, передбачені законодавством.
За правилами п.82 Положення №743 тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки осіб рядового та начальницького складу становить 30 календарних днів, якщо законом не визначено більший строк відпустки. За кожний повний календарний рік служби в Державному бюро розслідувань після досягнення п`ятирічного стажу служби особі рядового та начальницького складу надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.
Відповідно до п. 84 Положення №743 щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) щорічна основна відпустка може надаватися за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано.
Щорічна основна відпустка на прохання особи рядового та начальницького складу може бути поділена на частини за умови, що основна її частина становить 14 календарних днів.
В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України.
З приводу застосування до спірних відносин Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996, суд враховує, що цим Законом передбачені державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Суд вважає, що з огляду на відсутність правового врегулювання нормами Закону №580-VIII та Положення № 743 питання компенсації невикористаної частини відпустки особам, які звільняються зі служби, за минулі роки, при вирішенні даного спору необхідно застосовувати відповідні норми КЗпП України і Закону України №504/96-ВР, які регулюють спірні правовідносини.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
Аналізуючи зазначені норми законодавства, суд апеляційної інстанції зазначає, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особа не може бути позбавлена такого права.
Види відпусток, які можуть надаватися особам рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, визначені у статті 92 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до якої зазначені вище особи користуються соціальними гарантіями, та п.81 Положення №743.
Також приписи Закону №580-VIII, які розповсюджуються на осіб рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, Положення №743 не містять застережень щодо неможливості надання у поточному році невикористаної відпустки за минулий рік.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що законодавець не виключає випадки, коли особами рядового та начальницького складу ДБР відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення таких осіб права на відпустку, яке вони уже отримали в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, особи рядового та начальницького складу ДБР мають гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки, що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з особами рядового та начальницького складу ДБР, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
До такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19 січня 2021 року у справі №160/10875/19, а також у постанові від 30 листопада 2022 року у справі №640/85/20, вказавши, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Отже, при звільненні зі служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані у 2021-2022 роки дні щорічної відпустки, що правильно встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи.
Посилання скаржника на те, що абз.2 п.95 Положення №743 визначена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку лише за рік, у якому особа була звільнена, суд апеляційної інстанції вважає помилковим, оскільки дана норма не встановлює заборони у виплаті компенсації за невикористану відпустку за інші роки перебування працівника у трудових відносинах з роботодавцем.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.  
Керуючись ст. 311, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року у справі №320/19388/23 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко