18.11.24
33/812/551/24

Миколаївський апеляційний суд

Справа № 33/812/551/24                Головуючий суду І інстанції
Категорія: ч. 1 ст. 173-2 КУпАП                суддя Максютенко О.А.
               Суддя апеляційного суду
               Чебанова-Губарєва Н.В.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року                                                м. Миколаїв

Суддя судової палати у кримінальних справах Миколаївського апеляційного суду Чебанова-Губарєва Н.В., розглянула апеляційну скаргу захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на постанову судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2024 року якою
ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Богичени Котовського району Молдови, мешкає в АДРЕСА_1 , 
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн.

За постановою судді, 18.08.2024 р. о 18.10 год., ОСОБА_1 , перебуваючи в себе вдома, вчинив факт домашнього насильства по відношенню до своєї дружини – ОСОБА_3 , що виразилось у психологічному насильстві, а саме ображав, висловлювався нецензурною лайкою, чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 173- 2 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник Вялова І.М. просить постанову скасувати, а провадження відносно ОСОБА_1 – закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Вважає, що суддя місцевого суду не звернув уваги на той факт, що в графі протоколу «чи притягався до адміністративної відповідальності» не зазначено до якої саме відповідальності та за порушення якої саме норми закону якого кодексу України. Крім того, в протоколі міститься виправлення в частині кваліфікації дій з ч. 1 на ч. 2. Однак, матеріали справи не містять доказів повторності вчинення правопорушення, що унеможливлює взагалі здійснити правильну кваліфікацію дій особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Наголошує на тому, що доказами на підтвердження винуватості ОСОБА_1 є протокол про адміністративне правопорушення, який ґрунтується на поясненнях потерпілої. Однак, у вказаному протоколі, поясненнях потерпілої та свідка не зазначено наслідків, до яких призвели дії ОСОБА_1 (чи могла бути чи була заподіяна шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілої), що є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Матеріали справи не підтверджують обставини, які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, у зв`язку з відсутністю показань сторонніх свідків або інших документів, які б вказували на вчинення ОСОБА_4 дій, які вказані в протоколі про адміністративне правопорушення та містять ознаки правопорушення, визначені диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
При цьому, наявність сварок, конфліктів та непорозумінь між особами на майновому та/чи побутовому грунті свідчить про існування між особою, яка притягується до відповідальності та потерпілою неузгодженості в життєвих позицій в певних аспектах ставлення до життя, однак не підтверджує факту вчинення саме домашнього насильства.
Жодного іншого належного та об`єктивного доказу на підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні вищевказаного правопорушення, які б об`єктивно могли підтвердити його вину, суду надані не були.
Щодо рапорту працівника поліції, як доказу вини її підзахисного в інкримінованому йому адміністративному правопорушенні, зазначає, що рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії судів Касаційного адміністративного суду по справі № 524/4668/17.
Отже, за наведеного, порушення порядку оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, не викладення суті адміністративного правопорушення, позбавляє процесуальної можливості орган (посадову особу), уповноважений розглядати справу про адміністративне правопорушення, з`ясувати обставини щодо вчинення адміністративного правопорушення, вини особи у його вчиненні, а відтак, і наявність складу адміністративного правопорушення.
У такому вигляді протокол про адміністративне правопорушення не може бути предметом судового розгляду, оскільки викликає обґрунтовані сумніви щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, що у відповідності до положень ст. 62 Конституції України, тлумачиться на користь ОСОБА_1 .

Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд доходить наступного.
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно з вимогами ст. 245 КУпАП, завданням провадження у справі про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
При розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно належно з`ясовувати питання: чи було вчинене таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційний суд вважає, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, підтверджується сукупністю зібраних по справі, досліджених судом першої інстанції та перевірених апеляційним судом доказів, яким дана правильна оцінка.

Диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачено, що вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, є умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.
Об`єктом вказаного правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян. Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких із зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки – можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон) домашнє насильство – діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Пунктом 14 частини першої цієї ж статті визначено, що: психологічне насильство – форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Стаття 3 Закону визначає, що предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 147903, 18.08.2024 р. о 18.10 год. ОСОБА_1 , перебуваючи у себе вдома вчинив факт домашнього насильства відносно своєї дружини ОСОБА_3 , що виразилось у психологічному насильстві, а саме ображав, висловлювався нецензурною лайкою.

Викладені в протоколі обставини підтверджуються протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 18.08.2024 р., рапортом старшого інспектора чергового Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області від 18.08.2024 р., письмовими поясненнями самого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 
Згідно з протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 18.08.2024 р., 18.08.2024 р. близько 18.10 год., за місцем свого мешкання ОСОБА_1 вчинив насильницький акт психологічного характеру відносно дружини – ОСОБА_3 . 
Відповідно рапорту старшого інспектора чергового Первомайського РВП ГУНП в Миколаївській області, 18.08.2024 р. о 18.10 год. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 18.08.2024 р. о 18.10 за адресою: АДРЕСА_1 , чоловік провокує бійку, має мисливську зброю (всього в будинку 18 калібрів). Заявник: ОСОБА_3 .
З письмових пояснень ОСОБА_1 вбачається, що 18.08.2024 р. він перебував у себе вдома та на побутовому підґрунті сварився зі своєю дружиною – ОСОБА_3 . На теперішній час між ними триває процес розлучення. В процесі сварки він ображав дружину.
Згідно письмових пояснень ОСОБА_3 , 18.08.2024 р., перебуваючи за місцем свого мешкання, її чоловік – ОСОБА_1 , почав конфлікт, ображаючи її нецензурною лайкою, штовхав, намагався вдарити. Коли вона зрозуміла, що він хоче її вдарити, то одразу викликала працівників поліції, щоб він їй не зашкодив.
Наведені докази, які є належними та допустимими, зібрані у встановленому законом порядку, порушень при їх збиранні в ході розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Складений протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 з додержанням вимог ст. 256, 268 КУпАП, містить суть адміністративного правопорушення, опис встановлених обставин, містить зазначення суті порушення ОСОБА_1 , за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Щодо тверджень захисника про допущенні у протоколі виправлення у зазначенні частини інкримінованого правопорушення із частини 1 на частину 2 ст. 173-2 КУпАП, то апеляційний суд зауважує, що за матеріалами даного провадження ОСОБА_1 притягується саме за ч. 1 вказаної статті, будь-яких даних про інше матеріали справи не містять. Водночас, навіть допущення відповідних виправлень не впливає на суть самого правопорушення, оскільки зміст протоколу (опис обставин, час, місце та характер вчиненого) залишається незмінним і стосується психологічного насильства.
Стосовно інформації про попередні правопорушення, то ця графа є допоміжною, і її неналежне заповнення не свідчить про відсутність складу адміністративного правопорушення, оскільки кваліфікація дій ОСОБА_1 є юридичною оцінкою фабули вчиненого правопорушення, викладеної у протоколі, а не на наявності чи відсутності інформації в допоміжних графах.

Таким чином, достовірність даних, викладених в протоколі та правдивість показань потерпілої, перевірені апеляційним судом, а тому в даному випадку, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 245, 251 КУпАП, об`єктивно з`ясував обставини даної справи і з урахуванням наявних та досліджених в судовому засіданні доказів, дійшов до правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Доводи апелянта про те, що суддя місцевого суду не мав права посилатися як на доказ вини правопорушника на рапорт працівника поліції, то апеляційний суд звертає увагу, що висновки суду ґрунтуються не тільки на цьому окремому документі. Так, винність ОСОБА_1 доведена сукупністю доказів, зокрема і показаннями самого ОСОБА_1 , в той час, як суд має право використовувати та сприймати інформацію про подію правопорушення, яка міститься в будь-якому документі наявному в матеріалах справи, та дати йому належну оцінку в судовому рішенні, що було дотримано суддею місцевого суду в повному обсязі.
Разом з тим, посилання апелянта на рішення Касаційного адміністративного суду у справі № 524/4668/17 є некоректним, оскільки в Україні судовий прецедент не визнається джерелом права, зокрема у справах про адміністративні правопорушення. Відповідно, рішення Касаційного адміністративного суду, на яке посилається апелянт, не формує правових позицій, які б забезпечували єдність судової практики в Україні. Правові позиції Касаційного адміністративного суду Верховного Суду, зазначені захисником ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, стосуються правовідносин, врегульованих Кодексом адміністративного судочинства України, і є відмінними від правовідносин у цій справі, які підпадають під регулювання Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З приводу тверджень сторони захисту про наявність сварок, конфліктів та непорозумінь між ОСОБА_1 та його дружиною, як наслідок побутових чи майнових розбіжностей, а не домашнього насильства, суд апеляційної інстанції виходить з того, що відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», психологічне насильство охоплює не лише фізичний, але й вербальний або емоційний тиск. Відтак, навіть якщо причиною конфлікту були побутові чи майнові розбіжності, це не виключає того, що поведінка ОСОБА_1 мала форму психологічного насильства, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено будь-яких даних, які би давали підстави вважати, що при проведенні перевірки та складанні щодо ОСОБА_1 протоколу за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, працівник поліції був упередженим та необ`єктивним, що в нього були підстави для фальсифікації протоколу чи обмови ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.

Крім того, в ході апеляційного розгляду справи не встановлено й жодних достовірних даних про те, що у потерпілої ОСОБА_3 були підстави для обмови ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП адміністративного правопорушення, – такі дані не підтверджені будь-якими належними доказами, зокрема, відповідними процесуальними рішеннями компетентних органів, а при неможливості його постановлення – матеріалами розслідування.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про те, що постанова ґрунтується лише на протоколі, який складений зі слів потерпілої, а будь-які інші докази його вини в матеріалах справи відсутні, апеляційний суд відхиляє як такі, що не спростовують факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення і будь-яким чином не впливають на висновок суду першої інстанції про наявність у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Будь-яких належних та допустимих доказів, які б викликали сумніви в об`єктивності вищевказаних матеріалів справи, ОСОБА_1 або його захисником не надано, не здобуто таких і під час апеляційного розгляду справи.
Інші доводи апеляційної скарги мають формальний характер та спрямовані на ухилення від адміністративної відповідальності за вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення.

При накладенні адміністративного стягнення суд дотримався вимог ст. 33 КУпАП, наклавши стягнення у межах, встановлених цим Кодексом, а призначене стягнення відповідає санкції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується із висновком судді місцевого суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, який ґрунтується на зібраних та досліджених в судовому засіданні доказах, яким суд дав належну правову оцінку.

Керуючись ст. 294 КУпАП, –

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2024 року якою  ОСОБА_1  визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн., залишити без змін.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського
апеляційного суду                                Н.В. Чебанова-Губарєва