ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

30 вересня 2024 року                                                                                
м. Чернівці
справа № 713/2992/24
провадження № 22-ц/822/819/24
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Одинака О. О. 
суддів: Кулянди М. І., Литвинюк І. М.
секретар Факас А. В.
позивач ОСОБА_1 
відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК ГЕФЕСТ»
апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Вижницького районного суду Чернівецької області від 09 серпня 2024 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Кибич І. А.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог заяви
В серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 19 червня 2008 року укладено кредитний договір № 14/0006/82/46426.
Посилається на те, що спірний договір не підписував та відповідно його не укладав.
Вказує на те, що ОСОБА_3 будучи службовою особою АТ «Райффайзен Банк Аваль» без відома ОСОБА_1 зібрав пакет документів для кредитного комітету, підробив його підписи в кредитному договорі та касових документах, отримав кредитні кошти в касі, в звязку з чим вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ст. 364 ч.1, ст. 366 ч. 1 КК України. 
Внаслідок таких дій ОСОБА_3 , ОСОБА_1 завдано істотної шкоди, яка виражається у порушенні його конституційних прав, покладенні на нього зобов`язань фінансового характеру щодо погашення кредиту, якого він не отримував. 
ОСОБА_3 вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав повністю. Отже, кредитний договір № 14/0006/82/46426 від 19 червня 2008 року, не укладався з власної волі ОСОБА_1 , що було встановлено у кримінальній справі ІО – 119010.
ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» є правонаступником АТ «Райффайзен Банк Аваль», в подальшому АТ «Оксі Банк».
З урахуванням викладеного, просив суд визнати кредитний договір № 14/0006/82/46426 від 19 червня 2008 року, укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , недійсним.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 09 серпня 2024 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ФК ГЕФЕСТ», третя особа: АТ «Райффайзен Банк», про визнання кредитного договору недійсним, передано на розгляд до Печерського районного суду міста Києва за підсудністю.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що як вбачається зі змісту позовної заяви, підставою звернення позивача з позовом не є порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживача», позов не містить жодного посилання на порушення прав позивача саме як споживача послуг та способи їх захисту, передбачених саме цим Законом .
Правовідносини, що виникли між сторонами за вищевказаним позовом, не пов`язані з захистом прав споживача, а тому на них не поширюються вимоги ЦПК України про право позивача на альтернативну підсудність – за його зареєстрованим місцем проживання.
За правилом загальної територіальної підсудності, встановленої частиною 1 статті 27 ЦПК України, позови до юридичної особи пред`являються за її місцезнаходженням згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем у справі є юридична особа, а саме: ТОВ «ФК ГЕФЕСТ», юридичною адресою якого відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є: м. Київ, вулиця Ігоря Брановицького, 3, що є територією на яку поширюється юрисдикція Печерського районного суду міста Києва.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції прийняв оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права.
Вказує на те, що звертаючись із позовом у цій справі за зареєстрованим місцем проживання до Вижницького районного суду Чернівецької області керувався частиною 5 статті 28 ЦПК України.
Посилається на те, що оскільки кредитний договір № 14/0006/82/46426 від 19 червня 2008 року, укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , укладений на строк більше одного місяця (15 років) на нього поширюється сфера дії Закону України «Про захист прав споживачів».
Спір, що виник між сторонами пов`язаний із захистом прав споживача, а тому на ці правовідносини поширюється правило частини 5 статті 28 ЦПК України, за яким позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Отже, справа підсудна Вижницькому районному суду Чернівецької області
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд відкриває провадження у справі за правилами, встановленими у статті 187 ЦПК України.
У позовній заяві позивач посилався на частину 5 статті 28 ЦПК України, вказуючи правила підсудності, згідно з якими він подає позов.
Відповідно до статті 27 ЦПК України (тут і далі в редакції на час вчинення процесуальних дій) позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються до суду за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Згідно з частиною п`ятою статті 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
У цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що справа територіально підсудна Печерському районному суду міста Києва і для визначення підсудності не застосовується частина п`ята статті 28 ЦПК України.
З такими висновками суду першої інстанції не можна погодитися, з огляду на таке.
Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на момент укладення договору, (далі – Закон № 1023-XII) цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 статті 1 Закону № 1023-XII).
Споживчий кредит – кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 статті 1 Закону № 1023-XII)
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. У частинах першій, третій, четвертій вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини 1 статті 11 Закону № 1023-XII договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
У Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини 8 статті 18, частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 вказав на те, що правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення Кодексу про зобов`язання та договір, так і приписи його частини другої статті 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів.
Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.
Колегія суддів зазначає, що укладений між сторонами кредитний договір спрямований на задоволення потреб позивача як споживача фінансових послуг.
Отже, до відносин, які регулюються нормами Закону № 1023-XII, належать і відносини, які виникають при укладенні кредитного договору.
Заміна первісного кредитора АТ «Райффайзен Банк Аваль» правонаступником ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» на характер спірних правовідносин не впливає.
Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду наведеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16.
Також Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 дійшов висновку, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Велика Палата Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 755/11648/15-ц дійшла висновку, якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону № 1023-XII.
Тобто незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону № 1023-XII.
Оскільки спірні правовідносини виникли на стадії виконання договору про надання споживчого кредиту, ОСОБА_1 мав право на пред`явлення позову за зареєстрованим місцем проживання чи перебування (частина п`ята статті 28 ЦПК України).
Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 на час пред`явлення позову була адреса: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Вижницького районного суду Чернівецької області.
Колегія суддів прийшла до висновку, що для визначення підсудності у цій справі підлягає застосуванню Закон № 1023-XII, отже, підсудність визначається за правилами частини п`ятої статті 28 ЦПК України.
Також суд зауважує, що дотримання прав людини, зокрема права на законного і компетентного суддю, є елементом верховенства права.
Зміст права на законного і компетентного суддю, зокрема складають положення про те, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у тому суді і тим суддею, до підсудності якого вона віднесена законом. Суд сам повинен вирішувати, чи підсудна йому справа, що надійшла на його розгляд, не звертаючись до посередництва або вказівок вищого суду. Кожен суд повинен знати закони (jura novit curia).
Розгляд справи судом відповідно до правил підсудності охоплює процедурний аспект верховенства права, що не взяв до уваги суд першої інстанції.
Суд першої інстанції належним чином не мотивував свій висновок щодо підсудності справи Печерському районному суду міста Києва, його висновки не відповідають верховенству права як одній із основних засад цивільного судочинства, нормам цивільного процесуального закону щодо визначення територіальної підсудності справи, тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції прийняв ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому її слід скасувати та направити матеріали справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Вижницького районного суду Чернівецької області від 09 серпня 2024 року скасувати.
Направити справу № 713/2992/24 для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Головуючий                                                Олександр ОДИНАК

Судді:                                                        Мирослава Кулянда

Ірина ЛИТВИНЮК