ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року	Львів	Справа № 500/225/24 пров. № А/857/8061/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                         Глушка І.В.
суддів:                                                             Довгої О.І., Запотічного І.І., 

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 березня 2024 року, увалене суддею Баб`юком П.М. у м. Тернополі у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 500/225/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій, -
                                                      ВСТАНОВИВ:

12 січня 2024 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення №361-12578/Г-02/8-1900/24 від 09.01.2024 про відмову ОСОБА_2 у видачі виготовленого пенсійного посвідчення на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати видати ОСОБА_2 виготовлене пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 березня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вищевказаними судовим рішення, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким адміністративний позов задовольнити.
Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено та підтверджується матеріалами адміністративної справи, що ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про виготовлення пенсійного посвідчення.
Листом від 27.12.2023 №11703-12003/Г-02/8-1900/23 Головне управління Пенсійного фонду України повідомило заявника про те, що станом на 27.12.2023 пенсійне посвідчення виготовлене і для його отримання їй необхідно особисто звернутися до відділу обслуговування громадян №11 (сервісний центр) Головного управління пенсійного фонду України в Тернопільській області та мати при собі документи, що посвідчують особу (а.с. 9).
Представник за довіреністю від 04.03.2022 (зареєстрованої в реєстрі за №237) ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області за отриманням пенсійного посвідчення ОСОБА_1 .
За наслідками розгляду такого звернення, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області листом від 09.01.2024 №361-12578/Г-02/8-1900/24 повідомив ОСОБА_2 про необхідність особистого звернення ОСОБА_1 для отримання відповідного посвідчення. Пенсійний орган зазначив, що постановою Пенсійного фонду України від 03.11.2017 №26-1 "Про порядок оформлення, виготовлення та видачі документів, що підтверджують призначення особі пенсії" визначено порядок оформлення, виготовлення та видачу документів, що підтверджують призначення особі пенсії. Вказав на те, що пенсійне посвідчення видається особі, якій призначено пенсію, особисто або її законному представнику у разі пред`явлення документів, що дають змогу територіальному органу Пенсійного фонду (банку) ідентифікувати одержувача пенсій та його законного представника, а також документів, що підтверджують статус законного представника (відповідне посвідчення, свідоцтво про народження, рішення суду тощо), та додатково у разі, якщо законний представник є резидентом, - документів, виданих відповідними контролюючими органами, що засвідчують його реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків. Цивільний кодекс України розмежовує поняття представника за законом та представника за довіреністю (статті 242 та 244 ЦК України відповідно). 
Так, статтею 242 ЦК України визначено випадки представництва за законом:
- батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей;
-опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною;
-  законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа (а.с. 9, зворот).
Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права. В обґрунтування позовних вимог вказує на особисте звернення до пенсійного органу із заявою на виготовлення пенсійного посвідчення за №354. Пенсійне посвідчення (вид пенсії: по інвалідності, 2 гр., загальне захворювання) виготовлене та знаходиться у Відділі обслуговування громадян № 11 (сервісний центр) за адресою м.Тернопіль, вул. Лисенка, 1. Позивач вважає відмову пенсійного органу у видачі пенсійного посвідчення її представнику за довіреністю протиправною та зазначає, що представництво, яке ґрунтується на договорі або на акті органу юридичної особи, може здійснюватися на підставі видачі особою, яку представляють, представникові або безпосередньо третій особі, з якою укладається правочин, довіреності.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Положеннями ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Законом України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21 березня 1991 року № 875-XII  (далі  - Закон № 875-XII) визначаються основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.
Відповідно до  ч.1 ст. 4 Закону № 875-XII визначено, що діяльність держави щодо осіб з інвалідністю виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає у: виявленні, усуненні перепон і бар`єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у тому числі стосовно доступу до об`єктів громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу (далі - об`єкти фізичного оточення), транспорту, інформації та зв`язку, а також з урахуванням індивідуальних можливостей, здібностей та інтересів - до освіти, праці, культури, фізичної культури і спорту; охороні здоров`я; соціальному захисті; забезпеченні виконання індивідуальної програми реабілітації осіб з інвалідністю; наданні пристосованого житла; сприянні громадській діяльності.
Згідно ч.ч.2 та 3 ст. 4 Закону № 875-XII соціальний захист осіб з інвалідністю є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей осіб з інвалідністю нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.
Пільги особам з інвалідністю надаються на підставі посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності (для повнолітніх осіб), категорію "дитина з інвалідністю" (для дітей), а також у відповідних випадках вказано їх основні нозологічні форми захворювань (по зору, слуху та з ураженням опорно-рухового апарату). Порядок оформлення та видачі відповідних посвідчень іноземцям, які відповідно до закону мають право на пільги, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Приписами ст. 36 Закону №875-ХІІ матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення осіб з інвалідністю здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомог, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації, побутовому та торговельному обслуговуванню.
Відповідно до частин 1, 4 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Особам, яким призначено пенсію, органи Пенсійного фонду видають пенсійні посвідчення.
Видача пенсійного посвідчення для пенсіонерів здійснюється безоплатно.
Порядок видачі, зразок та форма пенсійного посвідчення затверджуються правлінням Пенсійного фонду.
Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 11.04.2002 №497 «Про забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій органами Пенсійного фонду» установлено, що під час призначення і виплати пенсій органи Пенсійного фонду видають пенсійні посвідчення.
Постановою правління Пенсійного фонду України №26-1 від 03.11.2017, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 04.12.2017 за №1464/31332, затверджено Порядок оформлення, виготовлення та видачі документів, що підтверджують призначення особі пенсії.
Цей Порядок визначає механізм оформлення, виготовлення та видачі документів, що підтверджують призначення особі пенсії.
Пенсійні посвідчення виготовляються на підставі заяви на виготовлення пенсійного посвідчення (додаток 1) особи, якій призначено пенсію, що подається до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем перебування особи на обліку як одержувача пенсії.
Пенсійні посвідчення виготовляються у паперовій формі згідно зі зразком та описом бланка пенсійного посвідчення, наведеними у додатку 2 до цього Порядку, або у вигляді платіжної картки, яка одночасно є пенсійним посвідченням, містить графічну та електронну інформацію про власника, ключі кваліфікованого електронного підпису (далі - електронне пенсійне посвідчення).
Особам, яким видано електронне пенсійне посвідчення, пенсійне посвідчення в паперовій формі не видається.
Виготовлення пенсійних посвідчень здійснюється на підставі заяви на виготовлення пенсійного посвідчення та таких відомостей: 1) реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); 2) прізвища, імені та по батькові; 3) дати народження; 4) статі; 5) номера особового рахунку; 6) виду пенсії (за віком, по інвалідності, у разі втрати годувальника, за вислугу років); 7) групи, підгрупи, причини інвалідності із зазначенням у відповідних випадках нозологічних форм захворювань; 8) терміну дії посвідчення.
Особам, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті, у пенсійному посвідченні реєстраційний номер облікової картки платника податків не зазначається.
Пенсійне посвідчення виготовляється на ім`я особи, якій призначено пенсію. У разі якщо пенсія призначена неповнолітній або недієздатній особі чи особі, цивільна дієздатність якої обмежена, у посвідченні додатково зазначаються прізвище, ім`я та по батькові законного представника.
Відомості про групу, підгрупу, причину інвалідності та строк, на який встановлено інвалідність, зазначаються в посвідченні незалежно від виду призначеної пенсії.
Сформовані відомості для виготовлення пенсійних посвідчень подаються управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаними управліннями до відповідних головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі щотижня в електронній формі до 12:00 понеділка тижня, наступного за тим, у якому ці відомості були зібрані.
Разом з відповідними відомостями подається електронна копія фотокартки одержувача пенсії.
Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі не пізніше 12:00 вівторка тижня, наступного за тим, у якому ці відомості були зібрані, подають до Пенсійного фонду України зведені відомості в електронній формі разом з електронними копіями фотокарток.
Подання відомостей здійснюється засобами інформаційно-телекомунікаційної системи Пенсійного фонду України.
Пенсійний фонд України на підставі відомостей, отриманих від територіальних органів Фонду, забезпечує у двотижневий строк виготовлення посвідчень та ведення обліку їх виготовлення.
До початку виготовлення пенсійних посвідчень здійснюється перевірка наявності раніше призначених пенсій (виготовлених посвідчень) особам, щодо яких подано відомості для виготовлення пенсійних посвідчень.
Закупівля бланків пенсійних посвідчень здійснюється Пенсійним фондом України з урахуванням частини третьої статті 3, частини другої статті 18 Закону України «Про адміністративні послуги» відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі».
Для організації приймання і передавання пенсійних посвідчень у Пенсійному фонді України та територіальних органах Фонду згідно з наказами керівників призначаються особи, відповідальні за приймання і передавання посвідчень (далі - відповідальні особи).
Передача виготовлених пенсійних посвідчень територіальним органам здійснюється за актом приймання-передавання пенсійних посвідчень за формою згідно з додатком 3 до цього Порядку.
Передавання посвідчень здійснюється від Пенсійного фонду України головним управлінням Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі не рідше ніж двічі на місяць, від головних управлінь підвідомчим їм управлінням Фонду не пізніше ніж у дводенний строк з моменту їх отримання.
Пенсійні посвідчення до їх передавання або видачі зберігаються у спеціально обладнаних сейфах або металевих шафах.
Пенсійне посвідчення видається особі, якій призначено пенсію, особисто або її законному представнику у разі пред`явлення документів, що дають змогу територіальному органу Пенсійного фонду (банку) ідентифікувати одержувача пенсій та його законного представника, а також документів, що підтверджують статус законного представника (відповідне посвідчення, свідоцтво про народження, рішення суду тощо), та додатково у разі, якщо законний представник є резидентом, - документів, виданих відповідними контролюючими органами, що засвідчують його реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків.
Видача пенсійних посвідчень здійснюється зазначеним у заяві територіальним органом Пенсійного фонду України, електронних пенсійних посвідчень - зазначеним у заяві відділенням банку.
Тобто, пунктом 1 Розділу VII Порядку №26-1 передбачено можливість отримання пенсійного посвідчення як особисто пенсіонером, так і його законним представником.
Суд зауважує, що ключовим правовим питанням у справі, щодо якого фактично виник спір, є право позивача на призначення пенсії по інвалідності. Відповідно питання щодо виготовлення та видачі позивачу пенсійного посвідчення є похідним і повинне вирішуватись після вирішення питання про наявність відповідного права призначення пенсії по інвалідності.
В даних правовідносинах, що стали підставою звернення позивача до суду, відповідач не оспорює та не заперечує перебування позивача на обліку в пенсійному органі як отримувача пенсії по інвалідності. Виключною підставою у відмові у видачі представнику за довіреністю виготовленого на ім`я позивача пенсійного посвідчення є відсутність, на переконання пенсійного органу, у ОСОБА_2 статусу законного представника.
З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Правовими положеннями частини 1 статті 237 Цивільного кодексу України регламентовано, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
За приписами частин 1  та 2 статті 238 Цивільного кодексу України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.
Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.
Частиною 1 статті 239 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
У відповідності до положень статті 244 Цивільного кодексу України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті (частини 1 та 2 статті 245 Цивільного кодексу України).
Частиною 4 статті 245 Цивільного кодексу України визначено, що довіреність на одержання заробітної плати, стипендії, пенсії, аліментів, інших платежів та поштової кореспонденції (поштових переказів, посилок тощо) може бути посвідчена посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на стаціонарному лікуванні, або за місцем його проживання.
Згідно з коментарем до статті 244 Цивільного кодексу України повноваження представника виникають, як вже підкреслювалося у коментарі до статті 237 Цивільного кодексу України, на різних підставах. І якщо повноваження законних представників (стаття 242 Цивільного кодексу України) підтверджуються документами, що встановлюють сам факт законного представництва - паспортом батьків, свідоцтвом про народження дитини, рішенням суду про усиновленням, призначення опікуном тощо, то представництво, яке ґрунтується на договорі або на акті органу юридичної особи, може здійснюватись на підставі видачі особою, яку представляють, представникові або безпосередньо третій особі, з якою укладається правочин, довіреності.
Довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника.
Оскільки довіреність є одностороннім правочином, її чинність не залежить від згоди на її видачу представника. Інша справа, що без його волевиявлення дії, визначені довіреністю, ніколи не будуть здійснені, а відтак результативна дія довіреності досягнена не буде. Таким чином, укладення представником правочинів на підставі довіреності є свідченням існування між ним та особою, яку представляють, домовленості на вчинення юридичних дій, тобто договірних відносин
З одностороннього характеру довіреності випливає, зокрема, можливість особи, яка видала довіреність, у будь-який час її скасувати, а представника - відмовитись від вчинення дій, які були визначені довіреністю (частина 1 статті 249, частина 1 статті 250 Цивільного кодексу України), крім випадків, зазначених у частині 4 статті 249, частині 3 статті 250 Цивільного кодексу України.
З матеріалів адміністративної справи слідує, що позивач особисто зверталась до пенсійного органу за виготовленням пенсійного посвідчення. Представник за нотаріально завіреною довіреністю зверталась лише за видачою виготовленого посвідчення на ім`я ОСОБА_1 . Неможливість самостійного звернення за отриманням пенсійного посвідчення скаржник обґрунтовує перебуванням за межами території України у зв`язку із необхідністю лікування наявного у неї онкологічного захворювання та введенням на території України воєнного стану. ОСОБА_1 наголошує, що без пенсійного посвідчення вона позбавлена права на використання будь-яких пільг та гарантій як особа з інвалідністю.
Щодо покликань пенсійного органу у відмові в видачі виготовленого пенсійного посвідчення на ім`я позивача представнику за довіреністю на статтю 242 Цивільного кодексу України суд зазначає таке.
Так, відповідно до статті 242 Цивільного кодексу України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Опікун є законним представником малолітньої особи та фізичної особи, визнаної недієздатною. Законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа.
Таким чином, представництво за законом є різновидом представництва, підставою виникнення якого, на відміну від добровільного представництва, виступає не воля особи, яку представляють, а вказані у законі юридичні факти. При цьому, повноваження представників за законом мають суворо особистий характер і не можуть бути предметом передоручення.
У даному випадку, позивач не є ані малолітньою чи неповнолітньою дитиною, ані фізичною особою, визнаною недієздатною, представництво його інтересів здійснюється за його добровільною згодою, відтак положення статті 242 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до даних правовідносин між ОСОБА_1 та її представником Гриців Марією Богданівною.
За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року в справі №923/876/16).
З огляду на вищезазначені правові норми, висновок відповідача щодо порушення позивачем вимог пункту 1 Розділу VII Порядку №26-1 та необхідності особистого звернення за отриманням пенсійного посвідчення, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає протиправним, оскільки надані представником в підтвердження повноважень документи дозволяють встановити пенсійному органу як особу представника, так і обсяг повноважень на представництво інтересів позивача.
Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Поряд із цим, суд зазначає, що ч.3 ст.2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання.
Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції наголошує, що пільги особам з інвалідністю надаються на підставі посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, а відтак позивач, перебуваючи за межами території України як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, в даному випадку на отримання пенсійного посвідчення на підтвердження відповідного статусу, за ознакою місця проживання (перебування).
Таким чином, на  переконання суду апеляційної інстанції наявні підстави вважати, що дії  відповідача  стосовно відмови представнику позивача за довіреністю - ОСОБА_2 у виготовленні та видачі пенсійного посвідчення на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є протиправними.
Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає, що належним, співмірним та ефективним способом захисту порушеного права за встановленими обставинами у даній справі є визначення пенсійному органу зобов`язання вчинити кореспондуючі праву позивача на отримання пенсійного посвідчення дії, а саме повторно розглянути подану ОСОБА_2 заяву про видачу виготовленого пенсійного посвідчення згідно поданої ОСОБА_1 заяви на виготовлення посвідчення від 18.11.2023 №354.
Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом апеляційної інстанції були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 березня 2024 року у справі №500/225/24 - скасувати.
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області у видачі ОСОБА_2 виготовленого пенсійного посвідчення на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути подану ОСОБА_2 заяву про видачу виготовленого пенсійного посвідчення згідно поданої ОСОБА_1 заяви на виготовлення посвідчення від 18.11.2023 №354 з урахуванням висновків суду, викладених у даній постанові.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний