Справа № 344/629/24 
Провадження № 22-ц/4808/1489/24 
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів – Баркова В.М., Максюти І.О.,
за участю секретаря – Кузів А.В.
учасники справи
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Держава Україна в особі Івано-Франківської обласної прокуратури,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Івано-Франківської обласної прокуратури на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2024 року, ухвалене судом у складі судді Бабій О.М.,
за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Івано-Франківської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди,
в с т а н о в и в:
У січні 2024 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Івано-Франківської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що в липні 1995 року щодо нього було скоєно злочин (шахрайство), під час якого фізична особа шляхом обману та зловживання довірою заволодів майном, належним на праві спільної власності позивачу та його дружині, в сумі 35000 доларів США. 29 серпня 1996 року за його заявою було порушено кримінальну справу за скоєння злочинів шахрайства та порушення правил валютних операцій. 26 вересня 1996 року його було визнано потерпілим від злочину і цивільним позивачем щодо відшкодування зазначеної матеріальної шкоди серед інших тринадцяти осіб. Слідство проводилося неефективно.
24 листопада 1997 року вироком Івано-Франківського обласного суду ОСОБА_2 визнано винним в скоєнні злочинів, засуджено до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна та задоволено цивільні позови в кримінальній справі, стягнуто на його користь суму в гривнях, еквівалентну 35 000 дол. США та 3 000 грн компенсації моральної шкоди.
Ухвалою Верховного Суду України від 05 лютого 1998 року вирок залишено без змін.
Зазначив, що органами прокуратури не було вжито заходів щодо організації розшуку привласнених коштів чи шляхом належного здійснення процедури конфіскації.
14 травня 2001 року із завершенням відбування покарання в частині позбавлення волі ОСОБА_3 повернувся до Івано-Франківська, відшкодування збитків ним не здійснено.
01 вересня 2001 року позивач звернувся до Генерального прокурора України із заявою про порушення кримінальної справи за фактом скоєння злочинів, передбачених статтями 209,388 КК України - легалізації коштів, здобутих злочином та приховування майна від конфіскації невстановленим колом осіб.
12 червня 2002 року позивач звернувся до Івано-Франківського міського суду з адміністративною скаргою на бездіяльність прокурора м. Івано-Франківська щодо розгляду і вирішення заяви від 01 вересня 2001 року.
04 грудня 2002 року Івано-Франківський міський суд ухвалив рішення по справі №2-6758/2002, яким бездіяльність прокурора щодо неприйняття рішення за заявою про порушення кримінальної справи від 01 вересня 2001 року визнано незаконною та зобов`язано вручити позивачу копію постанови за результатами розгляду цієї заяви.
22 червня 2003 року позивач оскаржив постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. Постановою Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2004 року, яка ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області була залишена без змін, скаргу позивача було задоволено. Зазначеними судовими рішеннями визнано, що заява позивача від 01 вересня 2001 року формально розглядалась прокуратурою з порушенням якісних вимог, порядку та строків, визначених КПК України. Фактичного розгляду та вирішення цієї заяви не відбулося.
Після спливу встановлених тогочасною редакцією КПК України строків виявилося, що жодних ознак початку виконання цих рішень не було.
07 вересня 2005 року позивач звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом про стягнення заподіяної незаконними діями прокуратури міста Івано-Франківська моральної шкоди та зобов`язання усунути загрозу майну до держави Україна в особі Державного казначейства України та прокуратури м. Івано-Франківська.
Постановою Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2008 року позов задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність прокуратури м. Івано-Франківська щодо виконання постанови Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2004 року та зобов`язано прокуратуру міста Івано-Франківська вжити вичерпних заходів на виконання даної постанови та ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 04.04.2005 року. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2009 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 листопада 2014 року постанова Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2004 року була залишена без змін.
Вказані судові рішення зобов`язували прокуратуру міста розглянути його заяву від 01 вересня 2001 року по суті.
09 січня 2015 року, посилаючись на кінцеве рішення ВАСУ від 13 листопада 2014 року в справі №2a-18/2008, позивач направив прокурору м. Івано-Франківська вимогу негайно надати інформацію про стан виконання прокуратурою міста постанови суду першої інстанції від 22 грудня 2008 року та надати належно завірені копії всіх процесуальних рішень.
Заступником прокурора міста Бояном 06 лютого 2015 року було надіслано відповідь щодо «відсутності виконавчого провадження».
Отримавши чергове підтвердження умислу прокуратури на повне невиконання судових рішень, 16 березня 2015 року позивач звернувся до Івано-Франківського міського суду з цивільним позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та до прокуратури м. Івано-Франківська про стягнення моральної шкоди, заподіяної скоєнням прямих дискримінаційних дій щодо нього, що полягають у злісному створенні та не усуненні загрози його майну та невиконанні судових рішень, ухвалених на його користь (справа № 344/4061/15-ц).
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено, яке постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 червня 2018 року та постановою Верховного Суду від 30 червня 2020 року залишені без змін.
14 січня 2021 року позивач звернувся до слідчого судді Івано-Франківського міського суду зі скаргою на незаконну бездіяльність заступника керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури та керівника цієї прокуратури - умисне невнесення ними відомостей про кримінальні правопорушення до ЄРДР з ознаками злочинного невиконання судових рішень та приховування злочинів.
Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 18 січня 2021 року (справа № 344/523/21) скаргу задоволено частково. Зобов`язано уповноважену посадову особу Івано-Франківської місцевої прокуратури внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про скоєне прокурорами кримінальне правопорушення, передбачене статтею 382 КК, викладене в заяві від 29 грудня 2020року. В задоволенні першої базової частини скарги відмовлено.
19 березня 2021 року позивач звернувся до слідчого судді Івано-Франківського міського суду зі скаргою на незаконну бездіяльність керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури (окружної прокуратури міста Івано-Франківська) - невиконання рішень судів про внесення відомостей до ЄРДР та ненадання витягу з ЄРДР.
Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 25 березня 2021року (справа № 344/4125/21) скаргу було задоволено: зобов`язано уповноважену особу окружної прокуратури міста Івано-Франківська внести відомості до ЄРДР за заявою від 01 вересня 2001 року.
На виконання ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 25 березня 2021 року по справі № 344/4125/21, лише 31 березня 2021 року було зареєстроване кримінальне провадження № 42021092010000002 за його заявою від 01.09.2001 року», за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.209 та ч.1 ст.388 КК України - тобто, лише частково виконані рішення по справі № 5-12/2004.
Позивач стверджує, що, саме реєстрація кримінального провадження 31 березня 2021 року формально визначила закінчення тривалості бездіяльності прокуратури, розпочатої від 04 квітня 2005 року.
Зухвалою поведінкою відповідача (заподіювача шкоди) йому спричинено моральні страждання, які виразилися в відчутті несправедливості, дискримінації та упередженості проти нього прокуратури, яка фактично підбурювала та незаконно захищала злочинця, усуваючи перешкоди в легалізації та користування ними коштами потерпілих, здобутих злочинним шляхом, надавала поради тощо. Це призвело до унеможливлення вести звичний спосіб життя, порушення спокою та кінцевого знищення перспективи реалізації його власних життєвих планів та можливостей, зокрема можливості задоволення базових потреб, породжено знервованість, зневіру, постійне відчуття у приниженні гідності, у почутті сорому від своєї безпорадності захистити закон та обов`язкове судове рішення, психологічного дискомфорту, неспокою, тривоги. Позивач був вимушеним витрачати весь свій час, починаючи з вересня 2001 року, на відстоювання справедливості, призиваючи до дотримання засад суспільної моралі. Шкода, завдана йому, мала негативні наслідки не тільки під час неправомірних дій щодо нього, а й довго тривала, допоки він намагався захистити свої права та отримати відповідне рішення з цього питання. На час звернення із заявою 01 вересня 2001 року позивачу було 36 років, а коли нарешті почалася імітація слідства 31 березня 2021 року, відповідно, 56 - тому, очевидною є різниця зі всіма наслідками, які з неї випливають. Порушені його особисті немайнові права (право на своєчасний, всебічний та об`єктивний розгляд та вирішення звернень та право на судовий захист), які безпосередньо і невід`ємно пов`язані з майновими правами.
Бездіяльність відповідача призвела до погіршення його становища як потерпілого у кримінальній справі, заявника і позивача у спосіб примусу до додаткового звернення до суду, витрачання додаткового часу і засобів для того, щоб домогтися виконання відповідачем свої обов`язків, що за своєю природою є дискримінаційним, суперечить моральним засадам суспільства.
Невиконання судового рішення, яке набуло законної сили суперечить принципу верховенства права. Суд першої інстанції в порядку кримінального судочинства в справі 5-12/2004 визначив, що не перевірялися всі обставини справи, суд другої інстанції визначив, що прокуратурою не встановлено де знаходяться грошові кошти, здобутті Кофлером злочинним шляхом. Рішенням у справ 2а-18/2008 прокуратуру було зобов`язано вжити вичерпних заходів щодо виконання вказаних рішень судів.
Преюдиційними рішеннями судів, якими встановлено бездіяльність (окружної) прокуратури міста Івано-Франківська слід вважати ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року (справа № 344/523/21), та ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 25.03.2021 року (справа №344/4125/21).
25 березня 2024 року позивач подав заяву про зміну предмету позову в якій зазначив, що підставою зміни предмету позову, способом пред`явлення похідної позовної вимоги, є продовження психотравмуючої поведінки відповідача і за похідною вимогою обласна прокуратура, як представник держави повинна відповідати як за діяння її структурного підрозділу до початку цього судового процесу, так і за власні діяння вже після цього початку.
Просив суд стягнути з Держави Україна п`ять мільйонів гривень відшкодування моральної шкоди, заподіяною йому умисним злісним, з ознаками дискримінації, тривалим невиконанням прокуратурою міста Івано-Франківська судових рішень, ухвалених на його користь з моменту подання заяви від 01.09.2001 року до моменту внесення відомостей в ЄРДР 31.03.2021 року.
Просив суд стягнути з Держави Україна два мільйони гривень відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому відповідачем, Державою Україна в особі Івано-Франківської обласної прокуратури у спосіб відсутності каяття, перешкоджання йому в реалізації права на судовий захист, продовження та нарощування психотравмуючої поведінки в умовах судового процесу .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Івано-Франківської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Суд стягнув із Івано-Франківської обласної прокуратури, на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди за період з 10.11.2009 року по 31.03.2021 року в розмірі 136 000 гривень.
Суд стягнув із Івано-Франківської обласної прокуратури на користь держави судовий збір в розмірі 294, 15 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2024 року змінити в мотивувальній частині, доповнивши її добросовісним визнанням доведеного факту вчинення дискримінації його прокуратурою міста Івано-Франківська окружною прокуратурою, як обставини, що безпосередньо обтяжує вину відповідача (дискримінаційне перешкоджання правосуддю невиконанням судових рішень).
Скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2024 року в частині безпідставного заниження розміру відшкодування моральної шкоди та зазначення джерела стягнення, ухвалити в цій частині нове, яким позов у відповідній частині першої позовної вимоги задовольнити повністю, знизивши розмір відшкодування відповідно до визначеного з урахуванням змісту попереднього судового провадження у справі №2a-18/2008, періоду бездіяльності прокуратури - заподіювача впродовж 136 місяців, а саме — стягнути з Державного бюджету України на його користь три мільйони п`ятсот шістдесят тисяч гривень. Другу позовну вимогу задовольнити повністю без повторення вже вчиненої дискримінації на користь обласної прокуратури.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що в позовній заяві заподіяння моральної шкоди обґрунтував неможливістю для нього впродовж надзвичайно тривалих строків отримати виконання рішення. Правовою підставою для відшкодування моральної шкоди є не самі по собі факти оскарження ним дій та бездіяльності прокурорів, а надмірна та умисна бездіяльність щодо не виконання рішень з 05 травня 2005 року до дати внесення відомостей в ЄРДР за його заявою від 01 вересня 2001 року, що відбулося лише 31 березня 2021 року, тобто 15 років, 10 місяців та 28 днів.
Суд не дав оцінку продовження психотравмуючої поведінки відповідача, не застосував частину шосту статті 13 ЦК України, та не звернув уваги на складову другої позовної вимоги. Суд не дав оцінки при врахуванні та визначені розміру відшкодування моральної шкоди підстави його позову, а саме дискримінацію, яку він зазнав від прокуратури – заподіювача за майновою та соціальними ознаками, яка під час судового розгляду відповідачем не спростована. Двадцятирічне перешкоджання правосуддю (пасивне не розслідування саме відмивання коштів,здобутих злочинним шляхом у його справі є саме дискримінацією, оскільки в інших випадках рішення виконувалися. Відповідач не довів відсутності дискримінації,тому вважає, що ним доведено суду вчинення щодо нього дискримінації.
Вважає, що слід застосувати «концепцію негативного доказу» («факт слід вважати встановленим без його спростування відповідачем, який знав та усвідомлював суть свого процесуального обов`язку»), а також, у взаємозв`язку з тим фактом, виходячи з не вчинення відповідачем дій, спрямованих на запобігання та припинення дискримінації, відповідно до частини 4 статті 81 ЦІК, вчинення дискримінації щодо нього слід визнати доведеним і в цій частині мотивувальну частину рішення слід змінити, доповнивши її відповідним визнанням.
Загальною тривалістю періоду невиконання судових рішень способом бездіяльності скаржник вважав період від 03 травня 2005 року, коли матеріали були повернуті судом до прокуратури міста до дати внесення відомостей в ЄРДР за його заявою від 01 вересня 2001 року, що відбулося лише 31 березня 2021 року, тобто 15 років, 10 місяців та 28 днів.
Суд не з`ясував усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди.
Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги аргумент позивача щодо застосування аналогії матеріального права при визначенні моральної шкоди, подібні правовідносини визначені пунктом 5 статті 3 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Наполягає на тому, що при визначенні розміру відшкодування заподіяної моральної шкоди, суд має застосувати аналогію матеріального права, оскільки подібні правовідносини визначені пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлюється право на відшкодування моральної шкоди.
Зазначив, що розгляд заяви про злочин, особливості якого були у його випадку ще й визначені судами по справі №5-12/2004, повинен відбуватися у встановлений законом термін і результуватися у прийнятті відповідного рішення. Відповідно до міжнародних зобов`язань та норм національного законодавства щодо боротьби з відмиванням коштів, апеляційним судом було визначено ще й обов`язок результату (віднайдення коштів). Однак, такого розгляду не відбувалося впродовж понад двадцяти років, що є дискримінаційним, і таким, що принижує гідність позивача, оскільки не розглядалася саме його заява на відміну від інших випадків
В даному випадку йдеться про дискримінаційне «позбавлення можливості» саме скаржнику реалізувати достатній спосіб життя свій особисто та своєї родини на адекватному рівні впродовж понад 20 років, що саме по собі носить незворотний характер. Моральна шкода завдана позивачу внаслідок психологічного усвідомлення умисного та незаконного позбавлення його, серед інших потерпілих, фактичного володіння нашим майном - яке внаслідок діянь (бездіяльності) остаточно перейшло у незаконне володіння злочинця.
Суд першої інстанції безпідставно уцінив розмір реально необхідного відшкодування моральної шкоди, таке «уцінювання» суперечить принципу верховенства права та безпосередньо порушує норми прямої дії статей 3, 8, 21 та 28 Конституції України.
Щодо помилковості визначення судом першої інстанції джерела стягнення зазначив, що відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 1173, 1174 ЦК України, шкода заподіяна органом державної влади чи його працівниками, відшкодовується за рахунок держави. Проте суд першої інстанції визначив джерелом стягнення Івано-Франківську обласну прокуратуру, якій не належать кошти державного бюджету. Суд не обґрунтував, з яких мотивів та на підставі яких нормативних актів він визначив таке джерело.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, виконувач обов`язків керівника Івано-Франківської обласної прокуратури звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2024 року, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що Івано-Франківська обласна прокуратура допустила бездіяльність, яка має наслідком невиконання судових рішень, постановлених в рамках кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_2 в частині стягнення на користь ОСОБА_1 грошових коштів. Судом не надано оцінку тому, що цивільний позов у рамках кримінальної справи до ОСОБА_2 заявлявся безпосередньо ОСОБА_1 . Стягувачем у виконавчому провадженні про стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача коштів виступає безпосередньо ОСОБА_1 .
Органом, що виконують вирок або ухвалу, станом на 1997 рік були судові виконавці, контроль за виконанням вироків, ухвал та постанов покладався на суд. Прокурор, згідно зі ст. 415 КПК України, здійснював виключно нагляд за законністю виконання вироків.
В подальшому прийнятим Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV примусове виконання рішень було покладено на державну виконавчу службу, а примусове виконання рішень здійснювали державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу». Контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби (ст. 83 Закону). Діючий на даний час Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII не наділяє прокурора жодними повноваженнями, пов`язаними із виконанням рішень судів та наглядом за їх виконанням. Отже, з 1997 року по даний час жодним законодавчим актом на органи прокуратури не покладався обов`язок щодо виконання вироку суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 коштів за його задоволеним позовом.
Вважає, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, без перевірки доводів прокуратури та встановлення фактичних обставин прийшов до висновку про спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок бездіяльності органів прокуратури, яка полягала у тривалому неприйнятті рішення за заявою ОСОБА_1 від 01.09.2001 про порушення кримінальної справи (кримінального провадження) відносно ОСОБА_2 за ознаками злочинів, передбачених ст. ст. 209, 388 КК України, що суперечить фактичним обставинам справи.
Скаржник вказав, що ОСОБА_1 із заявою від 01.09.2001 звернувся до Генеральної прокуратури України, яку відповідно до приписів Закону України «Про звернення громадян» №393/96-ВР від 02.10.1996, скеровано до прокуратури Івано-Франківської області, а в подальшому, з урахуванням первинності звернення, 26.09.2001 - до прокуратури м. Івано-Франківська. Твердження ОСОБА_1 , щодо неприйняття прокуратурою м. Івано-Франківська рішення за результатами розгляду заяви від 01.09.2001 не відповідають дійсності. За результатами розгляду звернення ОСОБА_4 від 01.09.2001 помічником прокурора винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.10.2001, що відповідно до положень Кримінально-процесуального кодексу України від 28.12.1960 (зі змінами та доповненням на момент виникнення спірних правовідносин) є одним із результатів розгляду заяви ОСОБА_4 шляхом прийняття процесуального рішення.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04.12.2002 у справі №2-6758/2002, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.06.2003, встановлено виключно порушення прокурором строків, визначених ст. 97 КПК України, щодо розгляду заяви про злочин та зобов`язано її повторно розглянути у встановлені даною статтею строки (10 днів).
Вважає безпідставним висновок суду, що заява ОСОБА_5 від 01.09.2001 могла бути розглянута тільки в один спосіб, а саме порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 за ознаками злочинів, передбачених ст. ст. 209, 388 КК України, а прийняття інших рішень призвело до спричинення позивачу моральної шкоди, що дає підстави для її відшкодування.
Кримінальну відповідальність за злочин, передбачений ст. ст. 209, 388 КК України, введено у 2001 році із прийняттям нового КК України.
Суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що реєстрація органами прокуратури кримінального провадження №42021092010000002 на підставі ухвали слідчого судді від 18.01.2021 свідчить про встановлений факт бездіяльності органів прокуратури у минулому та дає підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди.
У зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 209 КК України, постановою слідчого СВ Івано-Франківського районного управління поліції ГУНП в Івано-Франківській області від 24.01.2023 закрито кримінальне провадження №42021092010000002 в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
З аналогічних підстав у подальшому слідчим СВ Івано-Франківського районного управління поліції ГУНП в Івано-Франківській області була винесена постанова від 05.06.2024 про закриття кримінального провадження №42021092010000002 за ч. 1 ст. 388 КК України. Однак судом не надано належної оцінки вказаним постановам.
Скаржник зазначає, що сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральну шкоду. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності
При прийнятті оскаржуваного рішення судом не враховано, що для констатації підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України потрібна наявність таких складових, як: незаконність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади; наявність шкоди; протиправність дій її завдавача; причинний зв`язок між його діями і шкодою.
З боку позивача підлягали доведенню належними та допустимими доказами всі без винятку складові, а на суд покладався обов`язок їх перевірити. Судом допущено порушення ст. 89 ЦПК України та не здійснено всебічного, повного, об`єктивного дослідження наявних у справі доказів, а саме судом не надано оцінку долученим прокуратурою доказам, які спростовують доводи позивача, а саме судовим рішенням, які набрали законної сили та мають преюдиційне значення для справи, у справі № 2a-18/2008, у справі №344/4061/15-ц, №097/3260/2012, № 344/303/16-ц. Питання спричинення позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок тривалої, на його думку, бездіяльності органів прокуратури упродовж 2008-2021 років неодноразово перевірялось судами, якими надавалась оцінка доводам сторін при постановленні рішень.
Судом першої інстанції також залишено поза увагою положення п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, яка зобов`язує суд закрити провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Вважає необґрунтованим посилання суду як на підставу для задоволення вимог ОСОБА_1 та стягнення моральної шкоди судові рішення, прийняті у справі № 344/523/21, оскільки рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.01.2021 зобов`язано уповноважену посадову особу Івано-Франківської місцевої прокуратури внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, викладене у заяві позивача від 29.12.2020. При цьому в частині вимог про зобов`язання здійснити реєстрацію кримінального провадження за зверненням ОСОБА_1 , від 01.09.2001 судом відмовлено.
На виконання судового рішення Івано-Франківською місцевою прокуратурою 22.01.2021 зареєстровано кримінальне провадження №4202191010000004 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України. Постановою старшого слідчого п?ятого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань від 03.03.2023 кримінальне провадження №42021091010000004 від 22.01.2021, у зв`язку з відсутністю в діях помічника прокурора міста Івано-Франківська Чугунової В.М. та прокурора міста Івано-Франківська Янка В.М. складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 с. 382 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284. КПК України. Зазначена постанова не скасована та підтверджує, що в діях посадових осіб органів прокуратури відсутні протиправні дії, умисел та вина щодо умисного невиконання судових рішень, на які вказує ОСОБА_1 .
Судом не обґрунтовано, яким чином прийняті постанова про закриття кримінального провадження та рішення у справі №344/523/21 підтверджують спричинення позивачу моральної шкоди,
Суд без належної правової підстави стягнув з Івано-Франківської обласної прокуратури кошти, спрямовані на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури, ОСОБА_1 зазначив, що дана апеляційна скарга не може бути розглянута по суті, а помилково відкрите апеляційне провадження підлягає закриттю з причини подання апеляційної скарги особою, яка не має в справі процесуальної дієздатності. Вважає, що апеляційний суд зобов`язаний був встановити правомочність особи, яка звертається з апеляційною скаргою, відповідність ч. 2 ст. 352 ЦПК України та п. 2 ч. 2 ст. 356 ЦПК України.
Позивач не визначав Івано-Франківську обласну прокуратуру чи її працівника, як самостійного відповідача. Апеляційна скарга Івано-Франківської обласної прокуратури не містить нових аргументів, крім тих, що були оцінені і відхилені судом першої інстанції, а містить беззмістовні посилання на неналежні відносно даної справи висновки Верховного Суду, що стосуються інших правовідносин з іншими фактичними обставинами.
Вважає, що доводи апеляційної скарги містять прохання переоцінити не виконані рішення судів по справі №5-12/2004, 2а-18/2008 тим самим визнати їх нікчемними, чим виправдати їх невиконання.
В суді першої інстанції ним доведено, а представником обласної прокуратури не спростовано наявність умислу обласної прокуратури у фальсифікації дійсних обставин справи, безпідставного обмеження змісту заяв позивача про розслідування відмивання коштів з посиланнями на процедуру виконання судових рішень Державною виконавчою службою.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Івано-Франківської обласної прокуратури відмовлено.

У судовому засіданні прокурор Гоголь В. В. підтримав апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури в межах її доводів. Проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. В апеляційній скарзі просив розгляд справи здійснювати за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без позивача, який повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг , колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційні скарги підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи частково першу вимогу ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що наявні всі складові для відповідальності відповідача за спричинення позивачу моральної шкоди, яка виразилася у бездіяльності прокуратури, заява позивача від 01 вересня 2001 року не розслідувалася та жодних дій по ній не вчинялося і тільки на виконання ухвали слідчого судді Івано - Франківського міського суду від 25 березня 2021 року у справі №344/4125/21 31 березня 2021 року було зареєстровано кримінальне провадження №;42021092010000002 і з цього часу припинена бездіяльність прокуратури м. Івано-Франківська. Суд дійшов висновку, що достатнім розміром для відшкодування шкоди буде сума 136 000 грн, по 1000 гривень за кожний місяць бездіяльності з 10 листопада 2009 року по 31 березня 2021 року та дійшов висновку, що вказана сума підлягає стягненню з Івано-Франківської обласної прокуратури.
Відмовляючи у задоволенні другої позовної вимоги, суд виходив з того, що не визнання Івано-Франківською обласною прокуратурою позову у даній справі, дії сторони у реалізації процесуальних прав, які не подобаються протилежній стороні не можуть бути підставою для стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.
При розгляді справи встановлено, що вироком Івано-Франківського обласного суду у справі № К-2-62 від 24 листопада 1997 року ОСОБА_2 визнано винним за частиною другою статті 143, частиною другою статті 80 КК України, засуджено до 8 років позбавлення волі, конфіскації майна та задоволено цивільні позови в кримінальній справі.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 суму 65625, 00 грн та 3000, 00 грн моральної шкоди (т. 1 а.с. 48-50).
Ухвалою Верховного Суду України від 05 лютого 1998 року касаційну скаргу засудженого залишено без задоволення, а вирок без змін (т. 1 а.с.51-52).
01 вересня 2001 року позивач звернувся до Генерального прокурора України із заявою про порушення кримінальної справи за фактом скоєння злочинів, передбачених статтями 209, 388 КК України - легалізації коштів, здобутих злочином та приховування майна від конфіскації невстановленим колом осіб (т. 1 а.с. 53-54).
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 грудня 2002 року по справі № 2-6758/2002 скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неправомірними дії прокурора міста Івано-Франківська щодо неприйняття рішення відповідно до ст. 97 КПК України за завою ОСОБА_1 про порушення кримінальної справи від 01 вересня 2001 року в строки вказані в даній статті та зобов`язано прокурора міста Івано-Франківська вручити ОСОБА_1 копію постанови, винесеної по результатах розгляду заяви ОСОБА_1 про порушення кримінальної справи від 01 вересня 2001 року (т. 1 а.с.55).
Ухвалою апеляційного суду Івано-франківської області від 24 червня 2003 року рішення від 04 грудня 2002 року залишено без змін (т. 1 а.с.56).
Постановою помічника прокурора прокуратури м. Івано-Франківська від 20 жовтня 2001 року в порушені кримінальної справи щодо ОСОБА_6 відмовлено.
Постановою Івано-Франківського міського суду у справі №5-12 від 13 жовтня 2004 року скаргу ОСОБА_1 на постанову помічника прокурора прокуратури м. Івано-Франківська Чугунової В.М. від 20 жовтня 2001 року про відмову в порушені кримінальної справи відносно ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) за ст. ст.209, 388 КК України за відсутності в діях складу злочинів задоволено.
Скасовано постанову помічника прокурора прокуратури м. Івано-Франківська Чугунової В.М. від 20 жовтня 2001 року про відмову в порушені кримінальної справи та повернуто матеріали прокурору м. Івано-Франківська для проведення додаткової перевірки.
Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2005 року апеляційну скаргу прокурора м. Івано-Франківська залишено без задоволення, а постанову Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2004 року про скасування постанови помічника прокурора м. Івано-Франківська щодо ОСОБА_9 (т. 1, а. с. 62).
Постановою Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2008 року у справі № 2а-18/08 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність прокуратури м. Івано-Франківська щодо виконання постанови Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2004 року та зобов`язано прокуратуру м. Івано-Франківська вжити вичерпних заходів на виконання даної постанови та ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2005 року (т. 1, а. с. 63-65).
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2009 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2008 року у справі № 2а-18/08 без змін (т. 1, а. с.66-68).
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 листопада 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2008 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2009 року залишено без змін (т. 1, а. с. 69-71).
09 січня 2015 позивач направив прокурору м. Івано-Франківська вимогу про надання йому інформації про стан виконання прокуратурою міста постанови суду першої інстанції від 22 грудня 2008 року та просив надати належно завірені копії всіх процесуальних рішень у справі.
Заступником прокурора міста Бояном 06 лютого 2015 року позивачу надіслано відповідь щодо «відсутності виконавчого провадження».
16 березня 2015 року позивач звернувся до Івано-Франківського міського суду з цивільним позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та до прокуратури м. Івано-Франківська про стягнення моральної шкоди, заподіяної скоєнням прямих дискримінаційних дій щодо нього, що полягають у злісному створенні та не усуненні загрози його майну та невиконанні судових рішень, ухвалених на його користь (справа № 344/4061/15-ц).
Рішенням Івано-Форанківського міського суду від 27 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено. Постановою апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2018 року вказане рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 30 червня вказні судові рішення залишено без змін.
14 січня 2021 року позивач звернувся до слідчого судді Івано-Франківського міського суду зі скаргою на незаконну бездіяльність заступника керівника Івано-Франківської місцевої прокуратури та керівника цієї прокуратури - умисне невнесення ними відомостей про кримінальні правопорушення до ЄРДР з ознаками злочинного невиконання судових рішень та приховування злочинів.
Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 18 січня 2021 року (справа № 344/523/21) скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано уповноважену посадову особу Івано-Франківської місцевої прокуратури внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, викладене в заяві ОСОБА_1 від 29.12.2020 року (т.1 а.с.73-75).
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 18.01.2021 року за його скаргою – без змін (т.1 а.с.76-77).
Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду справа № 344/4125/21 від 25 березня 2021 скаргу ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано уповноважену особу окружної прокуратури міста Івано-Франківська внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 01 вересня 2001 року
На виконання ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 25 березня 2021 по справі № 344/4125/21, 31 березня 2021 року зареєстровано кримінальне провадження № 42021092010000002 за заявою ОСОБА_1 від 01 вересня 2001 року ( т. 1 а.с. 80).
Рішення у справі №344/523/21 було виконано та внесено до ЄРДР відомості про кримінальні правопорушення за ч.1 ст.382 КК України, зі зміною кваліфікації на ч.3 ст.382 КК України, а 12.03.2021р. підслідність даного кримінального провадження визначено за Державним бюро розслідувань, в частині п.2 вимоги заяви від 29.12.2020 року, кримінальне провадження № 42021091010000004 від 22.01.2021 року.
Згідно постанови державного бюро розслідувань Територіального управління, розташоване у Львові від 03 березня 2023 року кримінальне провадження № 42021091010000004 від 22.01.2021 закрито з відсутності у діях помічника прокурора прокуратури м. Івано-Франківська Чугунової В.М. та прокурора м. Івано-Франківська ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.382 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України (т.1 а.с.85-91).
Згідно постанови слідчого СВ Івано-Франківським РУП ГУНП в Івано-Франківській області кримінальне провадження №4202109210000002 від 31 березня 2021 року закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , передбаченого ч.1 ст.388 КК України.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті  1173, 1174 цього Кодексу).
Так, статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Таким чином ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення обов`язку відшкодувати завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
У статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги умисною бездіяльністю прокуратурою міста щодо невиконання рішень судів у період з 03 травня 2005 року до дати внесення відомостей в ЄРДР за його заявою від 01 вересня 2001 року, до 31 березня 2021 року, ухилення від розслідування відмивання коштів, здобутих злочинним шляхом, проявам дискримінації та упередженості проти нього прокуратури; скоєння численних обманних заходів та зловживань для приховування бездіяльності; злісним невиконанням рішень судів у справі №5-12/2004 та по справ 2а-18/2008, які полягають у злісній бездіяльності щодо захисту в межах своєї компетенції права позивача на безперешкодний судовий захист та застосування за змістом ухвалених на його користь та невиконаних судових рішень заходів щодо усунення порушень закону,внаслідок чого йому заподіяно моральну шкоду.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом із тим обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 вересня 2024 року у справі № 757/63852/21 (провадження № 61-336св24), від 23 вересня 2024 року у справі № 454/2287/23 (провадження № 61-8754св24).
Відповідно до татті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
З гідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що позивач 01 вересня 2001 року звернувся до Генерального прокурора України із заявою про порушення кримінальної справи за фактом скоєння злочинів, передбачених статтями 209, 388 КК України - легалізації коштів, здобутих злочином та приховування майна від конфіскації невстановленим колом осіб. Вказана заява була скерована до прокуратури Івано-Франківської області, а в подальшому до прокуратури м. Івано-Франківська.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 грудня 2002 року по справі № 2-6758/2002 скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неправомірними дії прокурора міста Івано-Франківська щодо неприйняття рішення відповідно до ст. 97 КПК України за завою ОСОБА_1 про порушення кримінальної справи від 01 вересня 2001 року в строки вказані в даній статті та зобов`язано прокурора міста Івано-Франківська вручити ОСОБА_1 копію постанови, винесеної по результатах розгляду заяви ОСОБА_1 про порушення кримінальної справи від 01 вересня 2001 року.
Постановою помічника прокурора прокуратури м. Івано-Франківська від 20 жовтня 2001 року в порушені кримінальної справи щодо ОСОБА_6 відмовлено.
Постановою Івано-Франківського міського суду у справі №5-12 від 13 жовтня 2004 року скаргу ОСОБА_1 на постанову помічника прокурора прокуратури м. Івано-Франківська Чугунової В.М. від 20 жовтня 2001 року про відмову в порушені кримінальної справи відносно ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) за ст. ст.209, 388 КК України за відсутності в діях складу злочинів задоволено.
Скасовано постанову помічника прокурора прокуратури м. Івано-Франківська Чугунової В.М. від 20 жовтня 2001 року про відмову в порушені кримінальної справи та повернуто матеріали прокурору м. Івано-Франківська для проведення додаткової перевірки.
Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2005 року апеляційну скаргу прокурора м. Івано-Франківська залишено без задоволення, а постанову Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2004 року про скасування постанови помічника прокурора м. Івано-Франківська щодо ОСОБА_9 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з набранням законної сили ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2005 року прокурор повинен був вживати заходів для прийняття рішення по заяві ОСОБА_1 від 01 вересня 2001 року.
Неправомірна бездіяльність прокуратури м. Івано-Франківська щодо не виконання постанови Івано-Франківського міського суду від 13 жовтня 2004 року встановлена постановою Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2008 року у справі №2а-18/2008, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2009 року.
Між тим, суд першої інстанції залишив поза увагою, що позивач у березні 2015 року звертався до суду із позовною заявою про стягнення моральної шкоди, предметом судового розгляду у справі №344/4061/15-ц було відшкодування моральної шкоди завданою невиконанням прокуратурою міста та області судових рішень,ухвалених на його користь. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 березня 2018 року, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2018 року без змін, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Постановою Верховного Суду від 30 червня 2020 року вказані судові рішення залишені без змін.
В рішенні Івано-Франківського міського суду від 27 березня 2018 року зазначено, що позивачем не подано належних та допустимих доказів, які б вказували на заподіяння моральної шкоди та не доведено як самого факту завдання йому моральної шкоди, так і протиправності відповідних дій відповідача, причинного зв`язку між зазначеними фактами та відповідними негативними наслідками, які настали.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Тому доводи апеляційної скарги Івано-Франківської обласної прокуратури в цій частині є слушними і висновки суду першої інстанції щодо бездіяльності прокуратури з 10 листопада 2009 року по 13 червня 2018 року не відповідають вимогам закону.
Між тим, при розгляді справи встановлено, що з 13 червня 2018 року прокуратурою міста Івано-Франківська та обласною Івано-Франківською прокуратурою не вживалися заходи щодо розгляду та прийняття рішення відповідно до вимог закону за заявою ОСОБА_1 від 01 вересня 2001 року і лише на виконання ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 25 березня 2021 по справі № 344/4125/21 31 березня 2021 року зареєстровано кримінальне провадження № 42021092010000002 за заявою ОСОБА_1 від 01 вересня 2001 року.
Вказані обставини прокуратурою не спростовані.
Колегія суддів, вважає, що такою бездіяльністю прокуратури позивачу завдано моральної шкоди, оскільки така бездіяльність свідчить про порушення з боку прокуратури м. Івано-Франківська розумних строків розгляду заяви позивача від 01 вересня 2001 року та не виконання постанови Івано-Франківського міського суду у справі №5-12 від 13 жовтня 2004 року. Надмірна тривалість не прийняття рішення державним органом по заяві громадянина здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин з приводу неприйняття рішення, відвідування органів досудового розслідування; оскарження бездіяльності такого органу в суді.
У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v. Ukraine), заява № 14183/02).
Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди, тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги прокуратури про те, що позивачем не доведено спричинення моральної шкоди.
Під час вирішення таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
При визначені розміру моральної шкоди, суд першої інстанції не в повній мірі врахував обставини справи та вимоги статті 23 ЦК України.
У статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
При визначені розміру відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд приймає до уваги обставини справи, характер бездіяльності прокуратури її тривалість, ступінь моральних та психічних переживань позивача з приводу бездіяльності службових осіб прокуратури м. Івано-Франківська, та вважає, що сума 10 000 грн в повній мірі зможе компенсувати заподіяну позивачу моральну шкоду.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що невизнання протилежною стороною у справі позовних вимог, та реалізація протилежною стороною своїх процесуальних прав під час розгляду справи у суді не є підставою для стягнення моральної шкоди, тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частотні не підлягають задоволенню.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що при визначені розміру моральної шкоди, суд має застосувати аналогію матеріального права, та застосувати для визначення моральної шкоди пункт 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виходячи з наступного.
Частиною дев`ятою статті 10 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогію права). Як зазначалося вище загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої  статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами статті 1173, 1174 цього Кодексу з урахуванням ст.23 ЦК України, тобто нормами Цивільного Кодексу України урегульовані спірні правовідносини і підстав для застосування аналогії права не має.
Колегія судді не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що зі сторони прокуратури відносно нього вчинено дискримінацію, виходячи з наступного. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону № 5207-VI прямою дискримінацією є ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.
Факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою. Таких обставин при розгляді справи не встановлено, не приймання рішення по заяві позивача у продовж тривалого часу не може свідчити про допущення прокуратурою дискримінації відносно позивача, а підтверджує протиправну бездіяльність.
Як вбачаться із матеріалів справи, із тексту позовної заяви, позивач не обгрунтувавав у даній позовній заяві спричинення йому моральної шкоди внаслідок не виконання вироку в частинні стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача матеріальної та моральної шкоди, суд даним обставинам не давав правової оцінки, тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу, та відсутні підстави для закриття провадження у справі в цій частині, оскільки такі вимоги не були предметом розгляду.
Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 та Івано-Франківської обласної прокуратури про те, що суд без належної правової підстави стягнув з Івано-Франківської обласної прокуратури кошти на відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Позов у справі, яка переглядається, заявлено до держави Україна в особі Івано-Франківської обласної прокуратури. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц. Суд першої інстанції не врахував вказаних висновків та дійшов помилкового висновку про стягнення моральної шкоди з Івано-Франківської обласної прокуратури.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку що апеляційна скарга ОСОБА_1 та апеляційна скарга Івано-Франківської обласної прокуратури підлягають задоволенню частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2024 року в частині стягнення з Івано-Франківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди за період з 10.11.2009 по 31.03.2021 в розмірі 136 000 грн та в частині стягнення з Івано-Франківської обласної прокуратури на користь держави судового збору в розмірі 294, 15 грн підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до держави Україна в особі Івано-Франківської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково. Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення залишити без змін.
За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За правилами ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, він відповідно, змінює розподіл судових витрат.
Колегія суддів вважає, що є підстави для перерозподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог, оскільки за результатами апеляційного перегляду рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2024 року скасовано в частині стягнення з Івано-Франківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди за період з 10.11.2009 по 31.03.2021 в розмірі 136 000 грн та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до держави Україна в особі Івано-Франківської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору.
За подання апеляційної скарги Івано-Франківською обласною прокуратурою сплачено судовий збір в розмірі 441,23 грн (т.2 а.с. 166) та 22268,77 грн (т. 2 а.с. 200).
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2024 року оскаржувалось Івано-Франківською обласною прокуратурою в межах задоволених вимог, а саме в межах суми 136 000 грн.
Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).
Отже, сума судового збору, яка підлягала сплаті за подання апеляційної скарги Івано-Франківською обласною прокуратурою становить 441,37 грн.
Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, то понесені Івано-Франківською обласною прокуратурою судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, пропорційно до задоволеної частини вимог, що становить 388,23 грн. Разом з тим, колегія суддів роз`яснює, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, що не позбавляє Івано-Франківську обласну прокуратуру права звернутися до апеляційного суду з заявою про повернення надмірно сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 вересня 2024 року в частині стягнення з Івано-Франківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди за період з 10.11.2009 по 31.03.2021 в розмірі 136 000 грн та в частині стягнення з Івано-Франківської обласної прокуратури на користь держави судового збору в розмірі 294, 15 грн, скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до держави Україна в особі Івано-Франківської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Компенсувати Івано-Франківський обласній прокуратурі, код ЄДРПОУ 03530483, яка знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, 11, в порядку, передбаченому Кабінетом міністрів, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 388,23 грн

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2024 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

І.О. Максюта