ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 жовтня 2024 року
м. Київ
 
Справа № 698/637/20
Провадження № 61-9388св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М. 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату - адвоката Кравця Ростислава Юрійовича на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 11 березня 2024 року в складі судді Лазаренка В. В. та постанову Черкаського апеляційного суду від 21 травня 2024 року в складі колегії суддів Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, третя особа: директор Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_3, про визнання наказів незаконними, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У вересні 2020 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що наказом директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_3. від 24 квітня 2020 року № 6/01-05 її звільнено з посади головного бухгалтера за пунктом 1 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків та втратою довір`я до неї з боку власника або уповноваженого ним органу, а наказами від 04 червня 2020 року № 16/01-05 та від 19 серпня 2020 року № 28/01-05 внесено зміни до попереднього наказу щодо дати звільнення.
З наказом про звільнення ОСОБА_1 не ознайомлена та не отримала його копії. В обґрунтування позиції щодо звільнення сектором надано позивачці роз`яснення, що нею, на думку директора, допущено порушення в частині нарахування та виплати надбавки працівникам інтернату за високі досягнення у праці, виконання особливо важливої роботи, складність, напруженість у роботі на підставі наказу, виданого заступником диктора ОСОБА_2 30 березня 2020 року № 39/01-02, а не директором, адже відповідно до Положення про Мокрокалигірський психоневрологічний інтернат погоджувати такі виплати має тільки керівник закладу.
З цими наказами позивачка не згодна, оскільки вважає, що в період з 25 березня до 03 квітня 2020 року під час перебування директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_3. на карантині та який був повністю ізольованим від господарської та адміністративної діяльності закладу, його обов`язки виконував заступник директора - ОСОБА_2 , яким, зокрема, видано наказ від 30 березня 2020 року № 39/01-02 про встановлення надбавки визначеним в наказі працівникам інтернату за складність, напруженість в роботі в розмірі 50 відсотків посадового окладу, який виконано позивачкою і здійснено нарахування та виплату зазначеної надбавки.
Вважала, що її звільнення здійснено з порушенням вимог частини третьої статті 41, частини третьої статті 40 КЗпП України та пункту 4.2 Колективного договору Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату в частині необхідності погодження звільнення з профспілковим комітетом, членом якої є позивачка.
Також позивачка зазначала, що внаслідок незаконних рішень про звільнення, вона зазнала значних моральних страждань та приниження своєї ділової репутації як бухгалтер зі значним стажем роботи, у зв`язку з чим як особа з інвалідністю ІІ групи протягом тривалого була тимчасово непрацездатною, оскільки така звістка поглибила характер її хвороби, тому вона змушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя.
Просила визнати незаконними та скасувати накази директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_3. від 24 квітня 2020 року № 6/01-05 її про звільнення з посади головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України, від 04 червня 2020 року № 16/01-05 про зміну дати її звільнення, від 19 серпня 2020 року № 28/01-05 про зміну дати її звільнення, поновити її на посаді головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату з 19 серпня 2020 року, стягнути з Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 366 550,28 грн, визначений без утримання податків, зборів, інших обов`язкових платежів, та 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
11 березня 2024 року рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області позов задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано накази директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_3. від 24 квітня 2020 року № 6/01-05 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України, від 04 червня 2020 року № 16/01-05 про зміну дати звільнення ОСОБА_1 , від 19 серпня 2020 року № 28/01-05 про зміну дати звільнення ОСОБА_1 .
Поновлено  ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату з 19 серпня 2020 року.
Стягнуто з Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 серпня 2020 року до 11 березня 2024 року в розмірі 366 952,64 грн, визначений без утримання податків, зборів, інших обов`язкових платежів, 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та витрати на правничу допомогу в розмірі 12 500,00 грн.
Стягнуто з Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на користь держави судовий збір в розмірі 5 471,12 грн.
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення суми середнього заробітку за один місяць. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
21 травня 2024 року постановою Черкаського апеляційного суду апеляційну скаргу представника Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату - адвоката Чакалова А. К. залишено без задоволення. Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 11 березня 2024 року залишено без змін. Стягнуто з Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн.
Судові рішення мотивовані тим, що відповідач, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, належними та допустимими доказами не довів вчинення позивачкою грубого порушення трудових обов`язків та наявність причинного зв`язку між порушенням нею трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення та стали підставою для звільнення з займаної посади відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України, оскільки суд не встановив будь-яких істотних наслідків виконання позивачкою наказу від 30 березня 2020 року № 39/01-02.
Відповідач не довів факт вчинення ОСОБА_1 грубого порушення трудових обов`язків головного бухгалтера, виходячи з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено і відсутність істотних наслідків порушення трудових обов`язків, тому немає підстав для застосування до позивачки найсуворішого виду дисциплінарного стягнення - звільнення, що свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
27 червня 2024 року представник Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату - адвокат Кравець Р. Ю. засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 11 березня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 21 травня 2024 року, в якій просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду:
- від 02 лютого 2023 року в справі № 505/1452/19, про те, що, вирішуючи питання, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов`язків. Суд має встановити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставин справи;
- від 06 жовтня 2021 року в справі № 305/1001/18 щодо визначення разового порушення трудових обов`язків;
- від 17 липня 2019 року в справі № 461/4863/16-ц, про те, що наказ про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України не повинен містити посилання на цілу низку (систему) порушень, за які був звільнений позивач, а лише вказувати на одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків;
- від 26 квітня 2022 року в справі № 686/29270/19, про те, що важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості.
Послався на те, головний бухгалтерМокрокалигірського психоневрологічного інтернату свідомо одноразово вчинила дії всупереч посадової інструкції, а тому підстави для скасування оспорюваного наказу про звільнення відсутні.
Доводи інших учасників справи
02 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ткар О. М. подала до Верховного Суду відзив, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін. Послалася на те, що суди повною мірою дослідили викладені обставини справи, з`ясували склад проступку, за який можливо застосувати звільнення за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків позивачем грубим, виходили з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов`язків, як на тому наголошують норми матеріального права та актуальна судова практика, викладена у постановах Верховного Суду, дослідили дотримання процедури звільнення ОСОБА_1 та зробили правильні висновки про відсутність у діях позивачки складу проступку, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України.
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
30 липня 2024 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду відкрито касаційне провадження у цивільній справі та витребувано її із Катеринопільського районного суду Черкаської області. 
У серпні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
12 листопада 2015 року наказом № 86 ОСОБА_1 призначено на посаду головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Черкаської обласної ради (т. 1, а. с. 15).
Згідно з пунктами 1.3, 2.4, 2.8, 2.9, 3.1 посадової інструкції головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Черкаської обласної ради, затвердженої директором ОСОБА_3 01 квітня 2016 року, головний бухгалтер безпосередньо підпорядкований директору інтернату. Вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухобліку та збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну. За погодженням з директором інтернату забезпечує перерахування податків і зборів, передбачених законодавством, проводить розрахунки з іншими кредиторами відповідно до договірних зобов`язань. Здійснює контроль за веденням касових операцій, раціональним та ефективним використанням матеріальних, трудових та фінансових ресурсів. Має право в межах своєї компетенції візувати і підписувати документи (т. 1, а. с. 27).
Відповідно до посадової інструкції директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, затвердженої директором соціального захисту населення обласної державної адміністрації Чирикало Р. 12 січня 2016 року, директор інтернату відповідно до компетенції видає накази організаційно-розпорядчого характеру, затверджує посадові інструкції працівників інтернату, вирішує питання добору кадрів, вживає заходів до заохочення, у разі порушення трудової дисципліни та невиконання функціональних обов`язків накладає дисциплінарні стягнення на працівників (т. 1, а. с. 93).
Відповідно до пунктів 2.10, 4.3 посадової інструкції заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, затвердженої Директором ОСОБА_3 19 жовтня 2016 року, заступник директора при тимчасовій відсутності директора (командировка, відпустка, тимчасова непрацездатність через хворобу, та інші підстави відсутності) здійснює керівництво інтернату. Заступник директора має право ставити підпис на документах, що стосуються діяльності психоневрологічного інтернату.
03 жовтня 2017 року наказом № 102/01-02 «Про надання права першого підпису» директором Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_3. з 03 жовтня 2017 року надано право першого підпису на платіжних дорученнях та документах внутрішнього та зовнішнього документообігу заступнику директора ОСОБА_2 
25 березня 2020 року наказом директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_3. № 30/01-02 на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України короновірусу COVID-19» встановлено новий режим роботи інтернату позмінно, не покидаючи територію інтернату залишатись працювати на своїх посадових місцях, за їх згодою, наступним працівникам: директору ОСОБА_3 , лікарю-психіатру ОСОБА_4 , медичній сестрі ОСОБА_5 , медичній сестрі ОСОБА_6 , шеф-повару ОСОБА_7 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_8 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_9 , кухонному працівнику ОСОБА_10 , медичній сестрі з дієтичного харчування ОСОБА_11 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_12 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_13 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_14 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_15 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_16 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_17 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_18 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_19 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_20 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_21 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_22 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_23 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_24 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_25 , машиністу з прання та ремонту устаткування ОСОБА_26 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_27 (т. 1, а. с. 23).
25 березня 2020 року наказом директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_3 № 32/01-02 встановлено надбавку в розмірі 50 відсотків посадового окладу за виконання особливо важливої роботи, за складність, напруженість у роботі за фактично відпрацьований час в період карантину з 25 березня до 03 квітня 2020 року: лікарю-психіатру ОСОБА_4 , медичній сестрі ОСОБА_5 , медичній сестрі ОСОБА_6 , шеф-повару ОСОБА_7 , кухонному працівнику ОСОБА_10 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_8 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_9 , медичній сестрі з дієтичного харчування ОСОБА_11 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_12 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_13 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_14 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_19 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_15 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_16 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_17 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_18 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_20 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_21 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_22 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_23 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_24 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_25 , машиністу з прання та ремонту устаткування ОСОБА_26 , молодшій медичній сестрі ОСОБА_27 
25 березня 2020 року наказом директора Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації № 29-к за підсумками роботи в лютому 2020 року премійовано керівників установ соціального захисту населення, зокрема директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_3.
26 березня 2020 року наказом заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_2. № 34/01-02 за підсумками роботи в лютому 2020 року премійовано директора ОСОБА_3 . Виплату премії наказано провести у відсотковому відношенні до посадового окладу за фактично відпрацьований час у межах фонду заробітної плати установи.
Як вбачається з доповідної записки до заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_2. від 30 березня 2020 року, погодженої головою первинної профспілкової організації ОСОБА_28 , ОСОБА_1 просила надати надбавку за напруженість та складність у роботі в розмірі 50 % за березень працівникам ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_29 , ОСОБА_1 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , які працювали в посиленому режимі для забезпечення безперебійної роботи установи та в зв`язку з введенням карантинного режиму, а саме закупівлі продуктів харчування, медикаментів, виробів медичного призначення, нарахування заробітної плати та інших перерахувань відповідно до законодавства, огородження карантинної зони та ін.
Відповідно до проставленої резолюції ОСОБА_32 доручено підготувати наказ.
30 березня 2020 року наказом заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_2. № 39/01-02 встановлено за березень 2020 року надбавку за складність, напруженість у роботі в розмірі 50 % посадового окладу: заступнику директора ОСОБА_2 , головному бухгалтеру ОСОБА_1 , бухгалтеру ОСОБА_31 , касиру ОСОБА_30 , економісту з фінансової роботи ОСОБА_33 , завідувачу господарства ОСОБА_29 , юрисконсульту ОСОБА_4 , секретарю-друкарці ОСОБА_34 . Виплату надбавки наказано здійснити в межах економії фонду оплати праці після виплат обов`язкового характеру.
08 квітня 2020 року наказом директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_3. № 40/01-02 «Про внесення змін до наказу від 25 березня 2020 року № 32/01-02» зазначено, що термін фактичного перебування в карантині директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату встановлено з 25 березня до 03 квітня 2020 року.
24 квітня 2020 року наказом директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_3. № 6/01-05 звільнено ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України з 30 квітня 2020 року. Економісту з фінансової роботи ОСОБА_33 наказано провести повний розрахунок заробітної плати.
Підставою для звільнення позивачки в наказі зазначено, що наказом від 30 березня 2020 року № 39/01-02, підписаним заступником директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_2., головний бухгалтер ОСОБА_1 безпідставно і незаконно здійснила виплату надбавки за високі досягнення у праці, виконання особливо важливої роботи, складність, напруженість у роботі собі особисто як головному бухгалтеру, ОСОБА_2 та іншим працівникам адміністративного персоналу. Водночас медико-лікувальний обслуговуючий персонал Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, який теж у березні виконував свої обов`язки, не полишаючи територію інтернату у зв`язку із всесвітньою пандемією COVID-19, був позбавлений можливості отримати такі надбавки за рахунок фонду оплати праці в березні 2020 року, що є грубим порушенням пункту 3 Положення про Мокрокалигірський психоневрологічний інтернат та суперечить вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і посадовій інструкції (1.3, 2.4, 2.8, 2.9). Зазначені незаконні та протиправні дії ОСОБА_1 є одноразовим грубим порушенням трудового обов`язку. Надати письмові пояснення ОСОБА_1 відмовилася, посилаючись на статтю 63 Конституції України. 
Із копії наказу директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_3. від 04 червня 2020 року № 16/01-05 вбачається, що у зв`язку з наданими 04 червня 2020 року ОСОБА_1 листками про тимчасову непрацездатність у зв`язку з хворобою в період з 28 квітня до 03 червня 2020 року включно внесено зміни до наказу від 24 квітня 2020 року № 6/01-05, а саме зазначено про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України з 04 червня 2020 року. Наказано здійснити виплату допомоги з тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 в розмірах, порядку та у строки, встановлені законодавством, а також виплатити компенсацію за невикористану відпустку.
Згідно з актом від 04 червня 2020 року головний бухгалтер Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_1. відмовилась підписати наказ від 04 червня 2020 року № 28/01-05 «Про звільнення ОСОБА_35 ».
Із копії наказу директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_3. від 19 серпня 2020 року № 28/01-05 убачається, що у зв`язку з наданими 19 серпня 2020 року ОСОБА_1 документами, що засвідчують її тимчасову непрацездатність у зв`язку з хворобою в період з 28 квітня до 18 серпня 2020 року включно, внесено зміни до наказу від 24 квітня 2020 року № 6/01-05, а саме звільнено ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України з 19 серпня 2020 року. Наказано ОСОБА_1 передати основні документи бухгалтерського обліку в. о. ОСОБА_36 до кінця робочого дня. Наказано здійснити виплату допомоги з тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 в розмірах, порядку та у строки, встановлені законодавством, а також виплатити компенсацію за невикористану відпустку.
З наказом від 19 серпня 2020 року № 28/01-05 ОСОБА_1 ознайомлена.
Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 19 серпня 2020 року звільнена з посади головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, наказ від 19 серпня 2020 року № 28/01-05.
Згідно з довідкою від 14 січня 2022 року № 20/01-13 на день звільнення 19 серпня 2020 року з ОСОБА_1 було проведено повний розрахунок заробітної плати.
Відповідно до копії довідки від 19 серпня 2020 року № 25, виданої головою первинної профспілкової організації ОСОБА_28 , ОСОБА_1 є членом профспілкового комітету первинної профспілкової організації Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату профспілки працівників соціальної сфери з 19 липня 2006 року. Голова первинної профспілкової організації звільнення ОСОБА_1 не погоджував.
27 травня 2020 року протоколом № 1 засідання комісії з трудових спорів Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату відмінено наказ директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату від 24 квітня 2020 року № 6/01-05 «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Згідно з довідкою 13 травня 2020 року № 119/01-02 за результатами вивчення роботи Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату та направленої Департаментом соціального захисту населення Черкаської області до Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату для усунення виявлених порушень, зокрема, встановлено, що не доведено факт винуватості головного бухгалтера, щодо якої видано наказ про звільнення із займаної посади згідно пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України.
Також зазначено, що в січні та лютому поточного року в інтернаті виплачувалась надбавка за напружену працю та премія лише директору Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату на загальну суму 14 662,51 грн. У березні 2020 року відповідно до наказу Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату від 30 березня 2020 року № 39/01-02, підписаного заступником директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, нараховано надбавку за напружену працю восьми працівникам на загальну суму 13 183,09 грн.
Відповідно до акта інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю, від 16 червня 2020 року № ЧК 292/15/АВ порушень законодавства про працю директором інтернату не встановлено.
16 лютого 2021 року рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області в справі № 698/345/20 відмовлено в задоволенні позову Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Черкаської обласної ради до Комісії з трудових спорів Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Черкаської обласної ради про скасування рішення від 27 травня 2020 року № 1, яким скасовано наказ директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Черкаської обласної ради від 24 квітня 2020 року № 6/0-05 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Черкаської обласної ради на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України».
18 травня 2021 року постановою Черкаського апеляційного суду апеляційну скаргу Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Черкаської обласної ради задоволено частково, рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 16 лютого 2021 року скасовано та закрито провадження в справі з тих підстав, щопозивач пред`явив позов до комісії з трудових спорів, яка не є юридичною особою, а, отже, не наділена цивільною-процесуальною дієздатністю, у зв`язку з чим не може виступати стороною в цивільному процесі.
29 січня 2021 року рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області в справі № 698/517/20 позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Черкаської обласної ради від 05 травня 2020 року № 63/01-02 «Про застосування до заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Черкаської обласної ради ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у виді догани».
15 квітня 2021 року постановою Черкаського апеляційного суду рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 29 січня 2021 року скасовано, позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У статті 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір (стаття 139 КЗпП України).
Згідно із статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.
Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.
За частиною третьою статті 41 КЗпП України розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу.
Важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення працівника за порушення, яке має ознаки одноразовості. Так, і рішення компетентного органу власника підприємства, і наказ про звільнення повинні містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою для звільнення.
За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити посилання на цілу низку (систему) порушень, за які був звільнений позивач, а лише вказувати на одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків.
Такі висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 04 вересня 2024 року в справі № 753/1969/23 (провадження № 61-3448св24), від 05 липня 2024 року в справі № 643/19858/21 (провадження № 61-9625св23), від 02 лютого 2023 року в справі № 505/1452/19 (провадження № 61-7382св22), від 17 липня 2019 року в справі № 461/4863/16-ц (провадження                      № 61-20758св18) та інших.
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен враховувати характер проступку, обставини, за якими його вчинено, та істотність наслідків порушення трудових обов`язків. Суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який належить до його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставин справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. Грубість порушення трудових обов`язків характеризується характером дій чи бездіяльності працівника, істотністю наслідків порушення та формою вини. Право оцінки порушення як грубого покладається на суд, який розглядає конкретний трудовий спір.
Такі висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду від 04 вересня 2024 року в справі № 753/1969/23 (провадження № 61-3448св24), від 13 грудня 2023 року в справі № 296/4222/21 (провадження № 61-4399св22), від 02 лютого2023 року в справі № 505/1452/19 (провадження № 61-7382св22), від 22 серпня 2019 року в справі № 309/3460/16-ц (провадження                     № 61-32014св18), від 05 грудня 2018 року у справі № 666/557/16-ц (провадження № 61-14113св18) та ін.
Обов`язковою умовою визнання діянь працівника як порушення трудових обов`язків є протиправність цих діянь, наявність вини, незалежно від її форми та причинного зв`язку між порушенням і його наслідку. Порушення трудових обов`язків з прямим умислом може бути визнаним таким, що підпадає під пункт 1 частини першої статті 41 КЗпП України, навіть за відсутності шкідливих наслідків. Під порушенням трудових обов`язків розуміється невиконання чи неналежне їх виконання. До трудових обов`язків віднесені обов`язки працівника, визначені трудовим договором (контрактом), посадовою інструкцією, іншими локальним нормативним актом та законодавством про працю (постанова Верховного Суду від 17 листопада 2023 року в справі № 326/789/21 (провадження № 61-4995св23))
У постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року в справі № 461/4863/16-ц (провадження № 61-20758св18), на яку послався заявник у касаційній скарзі, зазначено, що важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення працівника за порушення, яке має ознаки одноразовості. Так, і рішення компетентного органу власника підприємства, і наказ про звільнення повинні містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою для звільнення. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити посилання на цілу низку (систему) порушень, за які був звільнений позивач, а лише вказувати на одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків.
Звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за своєю природою є дисциплінарним, а тому воно має здійснюватися з дотриманням порядку і строків, викладених у статтях 148, 149 КЗпП України.
Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Також встановлено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Положення статті 149 КЗпП України зобов`язують прийняти рішення про звільнення керівника за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, витребувати у нього письмові пояснення. Не можна звільнити за порушення, яке вже потягнуло застосовування інших видів дисциплінарних стягнень.
Отже, рішення про звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України може бути прийняте роботодавцем за наявності сукупності таких умов: 1) суб`єктом дисциплінарної відповідальності може бути певна категорія працівників; 2) для застосування цієї норми закону потрібно встановити факт порушення працівником своїх трудових обов`язків; 3) порушення повинно бути одноразовим та грубим; 4) рішення про звільнення працівника може прийняти лише уповноважена на те особа(постанови Верховного Суду від 04 вересня 2024 рокув справі № 753/1969/23 (провадження № 61-3448св24), від 17 листопада 2023 року в справі № 326/789/21 (провадження № 61-4995св23), від 26 квітня 2023 року в справі № 174/171/21 (провадження № 61-5359св22)).
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що з урахуванням вимог трудового законодавства в справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (від 25 червня 2024 року в справі № 500/4416/19 (провадження № 61-17112св23), від 08 травня 2024 року в справі № 401/1203/22 (провадження № 61-15594св23), від 23 січня 2018 року в справі № 273/212/16-ц (провадження № 61-787св17) та ін.).
За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
З урахуванням таких вимог статті 81 ЦПК України та положень пункту 3 частини першої і частини другої статті 318 ЦПК України заявник повинен довести ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, зазначивши про такі обставини у своїй заяві та про докази, які їх підтверджують і до заяви додати ці докази.
За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що становлять допустимість доказів.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
Суди встановили та матеріалами справи підтверджено, що в наказі відповідача від 24 квітня 2020 року № 6/01-05 про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України зазначено, що ОСОБА_1 , працюючи на посаді головного бухгалтера Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату, грубо порушила свої трудові обов`язки, вчинила винні дії, що дають підстави вважати як одноразове грубе порушення трудових обов`язків (пункт 1 частини першої статті 41 КЗпП України) та втрату довір`я до неї з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України), що по суті є різними підставами для звільнення, а тому суд першої інстанції правильно зазначив, що спірний наказ містить дві взаємовиключні правові підстави для звільнення.
Звільнення позивачки із займаної посади відповідно до пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довір`я до неї є необґрунтованим, оскільки зазначене формулювання причин звільнення не узгоджується з диспозицією пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.
Доводи, аналогічні доводам у касаційній скарзі заявника, про те, що ОСОБА_1 мала звернулася з поданням про преміювання до директора, який на час винесення наказу про преміювання працівників знаходився на робочому місці враховані судами попередніх інстанцій. Суди правильно зазначили, що обставини щодо перебування директора ОСОБА_3 на роботі на території установи (в карантинній зоні) позивачкою не спростовані та підтверджуються дослідженими доказами (табелем обліку використання робочого часу, накладними, актом списання, документами які містять резолюцію директора), а також показами свідків, які засвідчили можливість передання документів в карантинну зону.
Доказів покладення обов`язків директора на заступника директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_2. у період з 25 березня по 03 квітня 2020 року судам не надано, директор Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату ОСОБА_3. у зазначений період перебував на робочому місці, у зв`язку з чим міг самостійно вирішити питання про преміювання працівників інтернату. Тобто заступником директора Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату Черкаської обласної ради ОСОБА_2. незаконно видано наказ № 39/01-02, за що його було притягнено до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.
Водночас колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що відповідач не довів грубого порушення ОСОБА_1 трудових обов`язків, оскільки основним обґрунтуванням того, що порушення було грубим, відповідач вважав те, що внаслідок дій позивачки медико-лікувальний обслуговуючий персонал Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату був позбавлений можливості отримати надбавки за рахунок фонду оплати праці в березні 2020 року, в той час як наказом від 25 березня 2020 року № 32/01-02 директора ОСОБА_3 було установлено медико-лікувальному обслуговуючому персоналу Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату надбавку в розмірі 50 відсотків посадового окладу за виконання особливо важкої роботи (т. 1, а. с. 104), а в наказі про виплату премії за наказом заступника директора працівникам фінансування пов`язане з наявністю коштів у фонді заробітної плати підприємства.
Посилання в касаційній скарзі на те, що важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення працівника за порушення, яке має ознаки одноразовості, що доведено стороною відповідача, не спростовують висновків суду про незаконність звільнення позивачки, оскільки відповідач не довів належними та допустимими доказами саме вчинення позивачкою такої обов`язкові кваліфікуючої ознаки, як грубості порушення трудових обов`язків, та наявність причинного зв`язку між порушенням нею трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення і стали підставою для звільнення з займаної посади відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України, оскільки суди не встановили будь-яких істотних негативних наслідків виконання позивачкою наказу від 30 березня 2020 року № 39/01-02.
Суди правильно врахували, що не є співмірним застосування до заступника директора ОСОБА_2 , який видав наказ про преміювання, дисциплінарного стягнення у виді догани, поряд із застосуванням до виконавця такого наказу - головного бухгалтера ОСОБА_1 - дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення.
З огляду на те, що відповідач не довів факт вчинення ОСОБА_1 одноразового грубого порушення трудових обов`язків головного бухгалтера, виходячи з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено і відсутність істотних наслідків порушення трудових обов`язків, суди попередніх інстанцій правильно виснували про відсутність підстав застосування до останньої найсуворішого виду дисциплінарного стягнення - звільнення, що свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
За вимогами статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Такі висновки не суперечать постановам Верховного Суду, на які послався заявник в касаційній скарзі.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, в справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29).
Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника Мокрокалигірського психоневрологічного інтернату - адвоката Кравця Ростислава Юрійовича залишити без задоволення.
Рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 11 березня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 21 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. М. Ігнатенко 
                                                                                                                      І. М. Фаловська