УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 жовтня 2024 року
м. Київ
справа № 208/5981/22
провадження № 51-4738ск24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 , 
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 лютого 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2024 року,
встановив:
За вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 лютого 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Крім того, вказаним вироком визначено дату початку відбуття строку призначеного ОСОБА_4 покарання, вирішено долю речових доказів.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 11 липня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 лютого 2024 року - без змін.
Фактичні обставини, встановлені судами
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні умисного вбивства. Суд встановив, що 19 серпня 2022 року приблизно о 13:30 ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, разом з раніше малознайомий йому ОСОБА_6 , знаходився біля будинку АДРЕСА_1 . Діючи на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин та реалізовуючи свій раптово виниклий протиправний умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_6 , ножем, який тримав у правій ріці, завдав останньому один удар зверху вниз у ліву частину грудної клітини. У результаті умисних протиправних дій ОСОБА_4 , ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітини з ушкодженням внутрішніх органів від яких настала його смерть о 14:35 в цей же день.
Доводи касаційної скарги та її вимоги
У касаційній скарзі засуджений ставить вимогу про скасування вироку Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 лютого 2024 року та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2024 року, та призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Засуджений вважає, що його дії необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК, а не за ч. 1 ст. 115 цього Кодексу. Вказує, що суд першої інстанції допустився неповноти судового розгляду, з огляду на що ухвалив незаконне рішення. Також стверджує, що суд апеляційної інстанції, перевіряючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, належним чином не розглянув апеляційну скаргу засудженого, не дослідив повторно обставин, досліджених судом першої інстанції не повно та з порушеннями, не  задовольнив вимог його апеляційної скарги за наявності підстав для цього, та  помилку місцевого суду не виправив. 
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та зміст доданих до касаційної скарги копій судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також докази на предмет їх достовірності. Зазначені обставини можуть бути предметом перевірки лише в суді апеляційної інстанції, який належним чином здійснив свої повноваження.
Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 про відсутність належної перевірки доводів його апеляційної скарги колегія суддів касаційної інстанції убачає безпідставними.
З доданої копії ухвали Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2024 року вбачається, що переглядаючи вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 лютого 2024 року, зокрема і за апеляційною скаргою засудженого, апеляційний суд керувався приписами статей 404, 405 КПК та дійшов вмотивованого висновку про відсутність підстав до їх задоволення.
Згідно з положеннями ст. 419 цього Кодексу в ухвалі апеляційного суду, за результатом перегляду в межах і в порядку, визначених приписами статей 404, 405 КПК, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, наводяться мотиви, що спростовують її доводи.
Зміст оскарженого рішення апеляційного суду свідчить, що цей суд перевіряв вирок місцевого суду, зокрема і за доводами засудженого про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та необхідність перекваліфікації інкримінованих йому дій з ч. 1 ст. 115 на ч. 2 ст. 121 КК, а також про однобічність та необ`єктивність судового розгляду.
Під час перегляду вироку місцевого суду апеляційний суд дотримався вимог статей 404, 405, 419 КПК, дав належну оцінку доводам ОСОБА_4 , та, із зазначенням достатніх мотивів постановленого рішення, залишив вирок суду першої інстанції без змін. Здійснивши перегляд провадження в межах, визначених ст. 404 КПК, і в порядку, встановленому ст. 405 цього Кодексу, на підставі аналізу та належної правової оцінки дотримання місцевим судом правил, встановлених статтями 23, 85, 86, 94-96 вказаного Кодексу, апеляційний суд уважав, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК при обставинах, встановлених вироком суду, правова кваліфікація його дій, виді та міра призначеного покарання - ґрунтуються на зібраних по справі та перевірених судом доказах, наведені у вироку висновки колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано вважала належним чином вмотивованими і правильними.
Доводи ОСОБА_4 щодо необхідності зміни правової кваліфікації інкримінованих йому дій з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 121 КК апеляційний суд, посилаючись на практику Касаційного кримінального суду Верховного Суду, з огляду на обставини, встановлені на підставі оцінки доказів за правилами ст. 94 КПК, уважав безпідставними.
Так апеляційний суд виходив з того, що умисне вбивство відрізняється від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, і визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. 
Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.
Проаналізувавши сукупність досліджених судом першої інстанції доказів, апеляційний суд вказав, що вони відзначаються узгодженістю між собою, містять дані щодо часу, мотиву, характеру, способу застосування насильства до потерпілого ОСОБА_6 , наслідків таких дій та інших фактичних обставин кримінального правопорушення, які складають елементи кримінально-караного діяння і які визнані доведеними судом і викладені в мотивувальній частині вироку, та вважав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні умисного вбивства потерпілого ОСОБА_6 та правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.115 КК. 
Наведений апеляційним судом висновок, колегія суддів касаційного суду уважає правильним, оскільки він заснований на встановлених судами фактичних обставинах кримінального провадження і спирається на правильне застосування закону про кримінальну відповідальність..
Засуджений вважає, що інкриміновані йому дії підпадають під кваліфікацію за ч. 2 ст. 121 КК, однак така думка засудженого є помилковою з огляду на таке. 
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до злочинів із похідними наслідками. Особливістю необхідного причинного зв`язку в злочині, передбаченому ч. 2 ст. 121 КК, є його послідовний розвиток від суспільно небезпечного діяння до прямого (проміжного) наслідку у виді тяжкого тілесного ушкодження і далі до кінцевого наслідку у виді смерті потерпілого (похідного), тобто він має опосередкований характер. 
Юридична природа таких кримінальних правопорушень полягає в тому, що заподіяні діянням проміжні наслідки (в конкретній обстановці його вчинення) створюють реальну загрозу настання похідних від них, які значною мірою обумовлені впливом тих факторів, які винувата особа обґрунтовано розраховує нейтралізувати або існування яких не усвідомлює. 
У кримінальних правопорушеннях із похідними наслідками діяння безпосередньо породжує лише проміжний наслідок, який, у свою чергу, викликає наслідки похідні. Реальну можливість настання похідних наслідків створює не діяння само по собі, а викликані ним проміжні наслідки з урахуванням супутніх обставин. Отже смерть, як  похідний наслідок і кінцевий результат злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, не може виступати прямим наслідком вчиненого особою діяння.
Установлені місцевим судом обставини свідчать, що за об`єктивними даними смерть, заподіяна потерпілому, є прямим наслідком протиправного впливу з боку ОСОБА_4 . Наведене вбачається, зокрема, з висновків судово-медичної експертизи від 19 вересня 2022 року № 765-Е та від 14 жовтня 2022 № 765-Е-4. За змістом вказаних висновків, які були предметом безпосереднього дослідження у місцевому суді, смерть ОСОБА_6 настала від проникаючого поранення грудної клітки з ушкодженням лівої легені та серця, що супроводжувалося травматичним гемотораксом та призвело до гострої крововтрати; при дослідженні трупа знайдено: веретеноподібна рана в 4-му міжребер`ї по передньо-пахвинній лінії ліворуч, на відстані 11 см ліворуч від середньо-грудинної лінії та 140 см. вгору від підошви, розміром 4,0 х 1,5 см, яка проникає в ліву плевральну порожнину з наскрізним ушкодженням верхньої долі лівої легені, серцевої сорочки та серця, де сліпо скінчується в просвітку серцевої сорочки, з напрямком ранового каналу зліва на право, з переду назад, згори вниз та глибиною 12 см; при цьому ОСОБА_6 можливо міг пересуватися короткий відрізок часу до декількох хвилин. 
З огляду на прямий необхідний причинний зв`язок, який місцевий суд встановив, дотримуючись правил, встановлених статтями 23, 85, 86, 94-96 КПК, і з яким погодився суд апеляційної інстанції, висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого, ч. 1 ст. 115 КК, не можна вважати безпідставним. 
Ознаки суб`єктивної сторони й особливості психічного ставлення винуватої особи встановлюються судами з урахуванням особливостей вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення, за встановленими фактичними обставинами вчиненого кримінального правопорушення, на підставі доказів, зібраних у порядку, передбаченому КПК, та оцінених відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. При встановленні форми та виду вини, суд у кожному конкретному випадку виходить з аналізу всіх зібраних у справі доказів і сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховує характер і спосіб його вчинення, інтенсивність і спрямованість протиправного впливу, кількість і локалізацію на тілі потерпілої особи тілесних ушкоджень, причини припинення протиправних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки тощо.
Винуватість засудженого ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого, ч. 1 ст. 115 КК місцевий суд встановив на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом, зокрема показань самого ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ; протоколу огляду місця події, протоколу огляду тіла ОСОБА_6 , протоколів обшуку від 19 серпня 2022 року та затримання ОСОБА_4 від 20 серпня 2022 року; протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19  серпня 2022 року свідкам ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 ; протоколів пред`явлення речей для впізнання за фотознімками від 29 серпня 2022 року свідкам ОСОБА_11 та ОСОБА_10 ; протоколів проведення слідчих експериментів від 16 вересня 2022 року за участю свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 ; протоколу проведення слідчого експерименту від 30 серпня 2022 року за участю ОСОБА_4 ; висновків судово-імунологічної експертизи від 07 вересня 2022 року № 482/1, висновків судово-медичної експертизи від 19 вересня 2022 № 765-Е, від 14 жовтня 2022 року № 765-Е-4, від 03 жовтня 2022 року № 765-Е-2, № 765-Е-3, № 765-Е-1, висновків судово-криміналістичної експертизи від 25 жовтня 2022 року № 591/3.
Відхиляючи доводи ОСОБА_4 , апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що поранення, завдане ОСОБА_6 хоч і було одне, однак воно було спричинено навмисно та у життєво важливий орган людини - грудну клітку з пошкодженням внутрішніх органів, при цьому суд вказав про відсутність у матеріалах справи доказів, які б свідчили про необхідність заподіяння потерпілому шкоди, необхідної і достатньої для негайного відвернення чи припинення посягання зі сторони потерпілого, а також зважив на поведінку ОСОБА_4 після вчинення злочину, який, усвідомлюючи свою вину, жодним чином не намагався запобігти тяжким наслідкам своїх дій, вжити заходів щодо надання потерпілому медичної допомоги, лише зазначив свідку ОСОБА_9 « ОСОБА_12 вибачення за те, що я дав йому по саму рукоятку».
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, із суб`єктивної сторони характеризується неоднаковим психічним ставленням особи (у формі умислу та необережності) до різних наслідків одного й того самого діяння, де щодо тяжкого тілесного ушкодження має місце прямий чи непрямий умисел, а щодо наслідку у вигляді смерті потерпілого - злочинна самовпевненість чи злочинна недбалість. Отже підставою кваліфікації вчиненого злочину за ч. 2 ст. 121 КК може бути лише обґрунтований висновок про психічне ставлення засудженого до заподіяння смерті потерпілому у формі необережності. 
За змістом оскаржених рішень вбачається, що ОСОБА_4 вчинив цілеспрямовані дії, усвідомлюючи їх зміст і характер, та мав бажання завдати удару з певною силою та в органи, ураження яких призвело до заподіяння смерті. Встановлені судом обставини не містять відомостей про те, що засуджений не усвідомлював розвитку причинного зв`язку між його діянням, у виді поранення ножем грудної клітки, і заподіяною смертю внаслідок ушкодженням лівої легені та серця.
Враховуючи викладене, підстави для висновку про необережну форму психічного ставлення засудженого до заподіяння смерті потерпілому, в даному випадку відсутні. Умисне завдання ножем (колюче-ріжучим предметом) удару у ділянку тіла, де розташовано життєво важливі органи, та їх ушкодження, внаслідок чого настала смерть, свідчить про умисел особи на вбивство, і такі дії кваліфікуються за ч. 1 ст. 115 КК, а не як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть. Оцінка сукупності доказів, досліджених судом в кримінальному проваджені, свідчить про те, що засуджений усвідомлював, що його дія може спричинити конкретний суспільно-небезпечний наслідок, і тим самим передбачав розвиток причинного зв`язку між діянням та його можливим наслідком та його настання. 
За встановленими судом обставинами провадження відсутні підстави стверджувати про те, що психічне ставлення засудженого до своїх дій і спричинених наслідків виявляється не у формі умисного заподіяння потерпілому смерті, а в іншій формі вини.
За ч. 3 ст. 25 КК необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити. Про обґрунтування такого психічного ставлення до наслідків, спричинених засудженим, в касаційній скарзі не йдеться, а за змістом оскаржених судових рішень, підстав до визнання його злочинною недбалістю колегія суддів не має.
Необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення (ч. 2 ст. 25 КК).
Водночас передбачення винуватим суспільно-небезпечних наслідків в цьому кримінальному провадженні не свідчить про наявність у засудженого (в момент вчинення діяння) обґрунтованого розрахунку на конкретні обставини, здатні як об`єктивно, так і на його думку, відвернути настання наслідків.
Твердження засудженого про необхідність повторного дослідження обставин, які, за доводами у касаційній скарзі, ОСОБА_4 уважає такими, що досліджені судом першої інстанції не повно та з порушеннями, то колегія суддів касаційного суду уважає безпідставними з огляду на положення ч. 3 ст. 404 КПК, де встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
За правовою позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною в постанові від 03 квітня 2023 року у справі № 537/984/20 (провадження № 51-1747кмо22), в основі апеляційного перегляду судового рішення лежить перевірка його обґрунтованості й законності, задля чого апеляційний суд наділений відповідними процесуальними можливостями, ключовою із яких є перевірка повноти і правильності встановлення судом першої інстанції обставин кримінального провадження за  результатами дослідження та оцінки доказів. Водночас лише в тій ситуації, коли суд апеляційної інстанції вбачає, що доводи в апеляційній скарзі щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, він таку перевірку здійснює шляхом повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, із  дотриманням вимог ст. 404 КПК.
Під час апеляційного перегляду у суду не виникає обов`язку досліджувати докази з дотриманням засади безпосередності, якщо він по-іншому не тлумачить докази, досліджені в суді першої інстанції. Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.
У касаційній скарзі засуджений не вказує про залишення поза увагою його клопотання про повторне дослідження обставин провадження, не вказує про те, що апеляційний суд залишив поза увагою які небудь обставини, на які в апеляційній скарзі посилався засуджений чи його захисник. Зі змісту рішення апеляційного суду не вбачається підстав для повторного дослідження обставин кримінального провадження.
Апеляційний суд надав вмотивовані відповіді на всі основні доводи сторони захисту, навів належні аргументи на їх спростування, зазначив підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував свої висновки. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Оскільки істотного порушення вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути безумовними підставами для скасування судових рішень, постановлених щодо засудженого ОСОБА_4 , за змістом оскаржених судових рішень та доводів касаційної скарги останнього колегією суддів не встановлено. Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження. З касаційної скарги та наявних в матеріалах копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд доходить висновку, що на підставі приписів п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 лютого 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2024 року.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                              ОСОБА_3