УХВАЛА
 
16 грудня 2024 року
м. Київ
 
справа № 369/11951/22
провадження № 61-15335 ск 24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 а про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.       В листопаді 2022 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з указаним позовом в якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 47 920,95 Євро - 3% річних за кредитним договором.
 
2.       Обґрунтовуючи позов АТ КБ «Приватбанк» вказував на те, що 24 березня 2008 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір SM 105, за умовами якого Банк надав боржнику кредит у розмірі 160 000,00 Євро на строк до 15 березня 2018 року, а відповідач зобов`язувався у встановлені у договорі строки повернути кошти та сплатити відсотки за користування коштами. Банк свої зобов`язання виконав, надавши кошти боржнику. Водночас відповідач свої зобов`язання не виконав. В зв`язку з цим АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року був задоволений та стягнуто заборгованість з відповідача. Відповідач заборгованість не погасив, кошти не повернув, рішення суду не виконав.
 
3.       Прострочена сума заборгованості становила 151 864,42 Євро. Оскільки з відповідачів була стягнута заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року, тобто за період з 24 березня 2008 року до 15 травня 2009 року, то за період з дати ухвалення вказаного рішення, тобто від 27 лютого 2012 року до 20 вересня 2022 року заборгованість відповідача складає 47 920,95 Євро - 3% річних від суми простроченої заборгованості. 
 
4.       В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором SM 105 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, а тому позивач вважає, що відповідачу несуть солідарну відповідальність за невиконання умов кредитного договору. 
 
5.       Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 07 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року, позов задовольнив частково. Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 3% річних на суму 123 862,72 грн. Вирішив питання судових витрат.
 
6.       В листопаді 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині пред`явлених до нього вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.
 
7.       Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник вказує на те, що судами попередніх інстанцій порушено принцип преюдиційності судового рішення та проігноровано, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра від 30 жовтня 2018 року у справі 0417/2-3568/2011, за позовом Приватного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, судом було відмовлено в задоволенні позову та цим рішенням встановлено, що відповідно до довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» за № 150403/119 від 03 квітня 2013 року, відповідно до якої ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ) починаючи з 25 лютого 2010 року по 03 квітня 2013 року не має заборгованості перед Банком. Кредитні договори на видачу грошових коштів в іноземній валюті між ним і Банком за час співробітництва не укладались.
 
8.       Вказана обставина не змінювалася судами апеляційної та касаційної інстанцій, а тому суди під час розгляду справи № 369/11951/22 дійшли помилкового висновку про наявність у заявника в 2023 році боргу за тілом кредиту, тобто застосували норми статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) без урахування висновків Верховного Суду викладених у постановах від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17, від 26 листопада 2019 року у справі № 922/643/19, від 15 жовтня 2019 року у справі № 908/1090/18, від 10 грудня 2019 року у справі № 910/6556/19.
 
9.       Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.
 
10.   Статтею 2 ЦПК України, який, зокрема, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства, визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
11.   Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, диспозитивність,  обов`язковість судового рішення, (пункти 1, 2, 5, 7 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
12.   Частиною четвертою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
13.   Європейський суд з прав людини, практика якого є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини») в рішенні від 15 липня 2010 року у справі «Ющенко та інші проти України» зазначив, що право  на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання. За відсутності будь-яких ознак того, що в цивільному провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає,   що  нове  вирішення  тих  самих  питань  звело  нанівець закінчене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.
 
14.   Разом із цим статтями 12 та 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
15.   Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь?які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
16.   Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
17.   Частиною першою статті 89 ЦПК України також встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
18.   Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24 березня 2008 року ПАТ АБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір SM 105, за умовами якого Банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти на суму 160 000,00 Євро на строк до 15 березня 2018 року.
 
19.   26 березня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки № SM_P 105 на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № SM 105 від 26 березня 2008 року.
 
20.   Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року у справі № 2-412/1420/2012 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № Sm 105 від 24 березня 2008 року станом на 15 вересня 2009 року у розмірі 1 831 101,18 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
21.   Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2018 року, у справі № 0414/2-3568/2011 у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором № Sm 105 відмовлено.
 
22.   Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2018 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.
 
23.   Верховний Суд постановою від 27 січня 2023 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року залишив без змін.
 
24.   Частково задовольняючи позовні вимоги у справі № 369/11951/22, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, обґрунтував своє рішення, зокрема, тим, що у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
25.   Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
 
26.   Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.
 
27.   Так у постанові від 03 листопада 2021 року у справі №0417/2-3568/2011 Дніпровський апеляційний суд, розглядаючи справу за позовом ПАТ КБ «Приват Банк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, встановив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року в справі № 2-412/1420/2012 за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість станом на 15 травня 2009 року за кредитним договором № Sm_Р 105 від 26 березня 2008 року у розмірі 1 831 101,18 грн в еквіваленті 170 940, 84 Євро. 
 
28.   Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 сплачував кошти на погашення заборгованості за кредитним договором від 24 березня 2008 року, видана ОСОБА_1 довідка ПАТ КБ «ПриватБанк» від 03 квітня 2013 року про відсутність у нього заборгованості перед банком та про те, що між сторонами не укладалися валютні кредитні договори, стосується періоду з 25 лютого 2010 року по 03 квітня 2013 року, а спірний кредитний договір між сторонами укладено 24 березня 2008 року.
 
29.   Таким чином, після ухвалення судового рішення 27 лютого 2012 року у справі № 2-412/1420/2012 про стягнення заборгованості за кредитним договором у кредитора виникає право на задоволення своїх вимог та поновлення порушеного права шляхом пред`явлення вимоги про застосування приписів частини другої статті 625 ЦПК України, яке триває до остаточного виконання боржником зобов`язання.
 
30.   Вказані обставини встановлені у судовому рішенні, яке набрало законної сили, а отже в силу принципу остаточності та юридичної визначеності судового рішення повторному доказуванню не підлягають.
 
31.   Суд апеляційної інстанції також зазначив, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 жовтня 2018 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.
 
32.   Звернувшись до суду із зазначеним позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» використало своє право на дострокове стягнення усієї заборгованості за кредитним договором, а тому право банку нараховувати передбачені договором відсотки та пеню за кредитом припинилося після пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
 
33.   Отже, судовими рішеннями жодним чином не встановлювалась відсутність заборгованості.
 
34.   Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року у справі № 2-412/1420/2012 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором кредиту від 24 березня 2008 року № Sm 105, яка станом на 15 травня 2009 року складала 1 831 101,18 грн, що в еквіваленті становить 170 940,84 євро, яка складається з: 151 864,42 євро - заборгованість за кредитом; 10 438,42 євро - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом; 474,93 євро - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором та штрафні санкції у загальному розмірі 8 163,07 євро.
 
35.   Рішення суду не скасоване, доказів того, що воно виконане апелянтом не надано.
 
36.   Таким чином безпідставними є доводи касаційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_1 заборгованості перед банком, яка встановлена судовим рішенням.
 
37.   В цілому наведені доводи касаційної скарги зводяться до незгоди скаржниці з установленими судом обставинами справи і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Крім цього, з підстав порушення судами норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389, частина третя статті 411 ЦПК України) судові рішення скаржником не оскаржені.
 
38.   Таким чином, враховуючи, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, правильне застосування норм права судами першої та апеляційної інстанцій є очевидним і не викликають розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення та відповідає висновкам Верховного Суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
1.       Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2024 року.
 
2.       Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                       В. В. Пророк

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров