ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 629/4153/23
Номер провадження 22-ц/818/1119/24

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 12 листопада 2024 року                                                 м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів:        Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2023 року в складі судді Цендри Н.В. у справі № 629/4153/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.
Позов мотивовано тим, що з 06 грудня 1993 року по 07 грудня 2016 рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , з яким мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Під час перебування у шлюбі 14 червня 2002 подружжям було придбано у власність квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки Audi 80, державний номерний знак НОМЕР_1 .
12 липня 2003 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 1/3 частину вказаної квартири.
Квартира та автомобіль є спільним майном подружжя, проте відповідач заперечує проти поділу спільного майна в позасудовому порядку.
Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, за адресою: АДРЕСА_2 , стягнути з ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частку вартості Audi 80, державний номерний знак НОМЕР_2 у розмірі 35340,00 грн, залишивши автомобіль у користуванні ОСОБА_1 , провести розподіл судових витрат.
У вересні 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якій просив позовні вимоги залишити без задоволення.
Відзив мотивовано тим, що позивачем не доведено факт придбання за час шлюбу транспортного засобу Audi 80, д.н.з. НОМЕР_2 , а визначена вартість автомобіля є необґрунтованою та завищеною.
Відомості щодо вартості ідентичних автомобілів на сайті AUTO.RIA.com не є належним доказом вартості конкретного транспортного засобу та не є підставою для стягнення компенсації. 
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 
Жодних документів на транспортний засіб він не має, та позивачем не надано доказів придбання вказаного майна. 
Також, просив застосувати наслідки спливу строку позовні давності, оскільки позов подано майже через 7 років після розірвання шлюбу.
18 вересня 2023 року ОСОБА_3 подав пояснення, в яких просив задовольнити позовну заяву ОСОБА_2 .
Пояснення мотивовані тим, що його батьками під час шлюбу було придбано квартиру ( АДРЕСА_2 ), транспортний засіб (Audi 80 днз 359-71ХВ) та гараж. 
Зазначав, що до 2023 року ОСОБА_1 не заперечував, що куплене в період шлюбу майно є спільним майном подружжя, що обговорювалось у родині. Питанням придбання, оформлення майна займався батько, у якого знаходяться документи на це майно, проте його мати ОСОБА_2 не вказана, як власник квартири. 
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 , що є спільною сумісною власністю подружжя, 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля «Audi 80», реєстраційний номер НОМЕР_2 в розмірі 37515 грн, судовий збір у розмірі 1356,78 грн та вартість послуг ФОП ОСОБА_5 щодо оцінки ринкової вартості транспортного засобу у розмірі 1000,00 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне майно було придбано подружжям під час перебування у шлюбі, тому належить їм на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу в рівних частинах.
Зважаючи, що 12 травня 2021 року автомобіль AUDI 80, 1991 року було відчужено за відсутності згоди позивачки, останній має бути компенсовано 1/2 вартості вказаного автомобілю, визначеної 30 жовтня 2023 року спеціалістом-автотоварознавцем ОСОБА_5 .
Зважаючи, що 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 була подарована сину сторін ОСОБА_3 , то спірна частина вказаної квартири підлягає поділу між подружжям в рівних частинах по 1/3 частці кожному.
Також, оскільки на час розірвання шлюбу у 2016 році спір між сторонами щодо майна був відсутній, суд першої інстанції вважав, що позивачкою не пропущено строку позовної давності для звернення до суду з позовом про поділ майна.
18 січня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смірнова Наталія Андріївна, на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що повідомлення № 209/2023 від 30 жовтня 2023 року не є належним доказом дійсної вартості транспортного засобу, оскільки дослідження спеціалістом-автотоварознавцем ОСОБА_5 проведено суб`єктом оціночної діяльності в цілях консультації. 
Встановлення обставин вартості майна потребує спеціальних знань та не може бути з`ясовано у формі консультування. Між тим, позивачкою не надано відповідного звіту про оцінку майна та не заявлено клопотання щодо проведення експертизи для визначення дійсної вартості спірного транспортного засобу.
Вказував, що після фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин та розірвання шлюбу у 2016 році позивачка усвідомлювала, що придбані за час шлюбу квартира та автомобіль зареєстровані на праві власності саме за відповідачем, тобто, вона була добре обізнана про порушення свого суб`єктивного права на частку у цьому майні.
Вказував, що сам факт відчуження транспортного засобу відповідачем 12 травня 2021 року не може бути відліковою точкою позовної давності, оскільки після фактичного припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу він забрав спірну машину для власного користування та подальшого розпорядження нею. Фактично вже з 2016 року права позивача були порушені, з огляду на те, що остання була позбавлена можливості користуватися вказаним майном, проте позов було подано лише у 2023 році.
Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Матеріали справи свідчать, що з 06 лютого 1993 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року (а .с. 14 - 15)
Під час шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.16,17).
14 червня 2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі- продажу, за яким останній придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області 14 червня 2002 року, р. № 3859 (а.с 21).
12 липня 2003 року на підставі договору дарування відповідач відчужив 1/3 частину вказаної квартири ОСОБА_3 (а.с. 19-20).
Відповідно до довідки директора Комунального підприємства «ЖУК» Лозівської міської ради Харківської області від 01 червня 2023 року, станом на 01 січня 2013 року 1/3 квартири за адресою: АДРЕСА_2 , оформлена та зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору дарування частини квартири, посвідченого Руденко Т.В. приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області 12 липня 2003 року, р. №4394. Запис у реєстровій книзі Лозівського БТІ № 48, реєстровий № 7542 від 05 серпня 2003 року.
- 2/3 частини квартири за гр. ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Руденко Т. В. приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області 14 червня 2002 року, р. №3 859. Запис у реєстровій книзі Лозівського БТІ № 48, реєстровий № 7542 від 18 червня 2002 року. Інформація стосовно накладання арешту чи заборони відчуження вищевказаного нерухомого майна в архіві КП «ЖУК» відсутня (а.с.18).
Листом територіального сервісного центру МВС № 6348 про надання інформації від 02 вересня 2023 року № 31/20/18-819 повідомлено, що 06 липня 2004 року на ім`я відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 у Лозівському МРЕВ в Харківській області, за технологічною операцією «50 Вторинна реєстрація Т3 за договором купівлі-продажу» було зареєстровано легковий автомобіль AUDI 80, 1991 року випуску, кузов НОМЕР_4 , чорного кольору. На транспортний засіб закріплено номерні знаки НОМЕР_2 та оформлено свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 . Також, 12 травня 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 у присутності адміністратора ТСЦ 6348 РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області уклав Договір купівлі-продажу транспортного засобу 6348/2021/2573883, в якому він був «Продавцем» транспортного засобу AUDI 80, 1991 року випуску, кузов НОМЕР_4 , чорного кольору. Відповідно до договору купівлі-продажу зазначено вартість транспортного засобу 40000,00 грн. (а.с.92-103)
Згідно з повідомленням № 209/2023 складеного 30 жовтня 2023 року спеціалістом-автотоварознавцем ОСОБА_5 , середня ринкова вартість автомобіля AUDI 80, держ. номер НОМЕР_2 , рік випуску 1991, об`єм двигуна 1781 см.куб., седан, бензин, без коригування по пробігу та технічному стану на час дослідження 30 жовтня 2023 року становить 75030,00 грн (а.с.125-138).
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Відповідно до статті 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.
Враховуючи зазначені правові норми і порядок набуття спільного майна, його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України.
Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КПШС України).
Вказані норми узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. 
Зокрема, положеннями статті 60 СК України визначено що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина 1 статті 61 ЦК України).
Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частиною 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто ( пункти 2, 3 частини 1 статті 57 СК України).
З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує.
Встановивши, що спірна квартира та автомобіль були придбаний у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, за відсутності доказів спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, суд дійшов правильного висновку про те що вказане майно є спільним майном подружжя та підлягає поділу між ними. Між тим, зважаючи, що автомобіль було відчужено за відсутності згоди позивачки, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню у якості компенсації половина вартості спірного автомобіля виходячи з дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи.
Щодо заперечень відповідача про те, що судом першої інстанції помилково взято до уваги надане позивачкою повідомлення № 209/2023, складене 30 жовтня 2023 року спеціалістом-автотоварознавцем ОСОБА_5 , оскільки зазначений документ не є належним доказом вартості майна, то суд керуються таким.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) зроблено висновок, що «сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18)».
Відповідачем не надано доказів іншої вартості спірного транспортного засобу, ніж наведено позивачкою. Висновки, викладені спеціалістом-автотоварознавцем ОСОБА_5 у повідомленні від 30 жовтня 2023 року ОСОБА_1 не спростовано та доказів необґрунтованості вказаної автотоварознавцем суми відповідачем не надано.
Щодо клопотання ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то воно задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Статтею 20 СК України передбачено, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною 2 статті 72, частиною 2 статті 129, частиною 3 статті 138, частиною 3 статті 139 цього Кодексу.
У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).
Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.
До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Європейський суд з прав людини наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, заяви № 22083/93, 22095/93, пункт 51).
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, а також корелювати з реальною обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року, заява № 23890/02 у справі «Фінікаріду проти Кіпру»).
У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 сформульовано висновок про те, що вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Не користування колишнім подружжям майном, яке було набуто у шлюбі, після його розірвання не позбавляє його/її права власності на це майно. Якщо частка у спільному майні подружжя потребує утримання, збереження, догляду (зокрема, квартира), той з (колишнього) подружжя, який продовжує користуватися цим майном та утримувати його, має право вимагати від другого колишнього подружжя відповідної матеріальної (грошової) компенсації понесених витрат (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 643/17707/15-ц, від 26 січня 2023 року у справі № 296/1550/20, від 11 жовтня 2023 року у справі№ 359/6727/21).
Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17 дійшов правового висновку про те, що порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в частині 1 статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду погодилася із правовим висновком, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Звертаючись по суду з позовом, ОСОБА_2 зазначала, що про порушення своїх прав як співвласника майна їй стало відомо лише у 2023 року, оскільки після розірвання шлюбу до цього часу відповідач не заперечував що спірне майно є спільним майном подружжя та у сторін був відсутній спір щодо цього майна.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 у спірній квартирі зареєстрована та проживає з 22 серпня 2002 року, що не заперечується відповідачем. Після розірвання шлюбу позивачка не була знята з реєстрації з вказаної квартири, що свідчить про визнання сторонами наявності права у неї на користування цим майном як співвласником.
Доказів, що між сторонами існував спір щодо майна та ОСОБА_2 була обізнана щодо порушення її прав, у інший період, ніж наведено позивачкою, відповідачем не надано.
Також, судова колегія враховує, що спірний автомобіль відчужено 12 травня 2021 року, позов подано у липні 2023 року, тобто, в межах трьох років з дня його продажу. 
Таким чином, встановивши, що з моменту припинення між сторонами відносин, що притаманні подружжю, право позивачки на частку спірного майна відповідачем не оспорювалося, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11 грудня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено        12 листопада 2024 року.

Головуючий                                                                Ю.М. Мальований

Судді                                                                        О.Ю. Тичкова

                                                                               В.Б. Яцина