ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року	Львів	Справа № 380/3730/24 пров. № А/857/17775/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді :                                        Кухтея Р.В.,
суддів :                                                            Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Брильовським Р.М. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

                                                  в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду (далі - ГУ ПФУ) у Львівській області, ГУ ПФУ у Київській області, в якому просив визнати протиправним рішення ГУ ПФУ у Київській області №913180116962 від 30.11.2023, яким йому відмовлено у переведенні з пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” на пенсію за віком згідно Закону України “Про державну службу”, визначивши її у розмірі 80% від заробітної плати згідно довідок, виданих 09.11.2023 Львівською митницею Державної митної служби України за №224/7.4-22/51 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років), за №225/7.4-22/51 про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби та зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області перевести його з пенсії за віком відповідності до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” на пенсію за віком згідно Закону України “Про державну службу”, з 23.11.2023, визначивши її у розмірі 80% від заробітної плати згідно вищевказаних довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.06.2024 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано оспорюване рішення, зобов`язано ГУ ПФУ у Львівській області перевести ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України “Про державну службу” №3723-ХІІ від 16.12.1993, з дня звернення із заявою від 23.11.2023, з урахуванням довідок, виданих 09.11.2023 Львівською митницею Державної митної служби України №224/7.4-22/51 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років), №225/7.4-22/51 про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що спеціальним законом, що визначає статус працівників митної служби України, її функції та правові основи діяльності є Митний Кодекс України. Вказує, що ст.46 Закону України “Про державну службу” та Порядок №229 не застосовується для визначення стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723. 
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що позивач перебуває на пенсійному обліку в ГУ ПФУ у Львівській області як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Позивач звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою від 23.11.2023 про переведення його з пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” на пенсію за віком відповідно до Закону України “Про державну службу”, до якої долучив довідки Львівської митниці №224/7.4-22/51 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років), №225/7.4-22/51 про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби.
За принципом екстериторіальності заяву позивача було передано для розгляду ГУ ПФУ у Київській області, яке прийняло оспорюване рішення.
Вважаючи оспорюване рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач відповідно до п.12 Розділу “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про державну службу” №889-VІІІ від 10.12.2015 на день набрання ним чинності мав не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби. Відтак, враховуючи досягнення 60-річного віку та наявність страхового стажу понад 40 років, суд дійшов висновку, що позивач набув право на призначення пенсії відповідно до положень Закону України “Про державну службу” №3723-ХІІ від 16.12.1993. Щодо вимоги про проведення перерахунку пенсії у розмірі 80% відповідних сум грошового забезпечення, суд дійшов висновку про відсутність спору в цій частині, оскільки відповідач взагалі не здійснював жодного перерахунку.
Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначає Закон України “Про державну службу” №889-VIII, п.2 розділу ХІ “Прикінцеві та перехідні положення” якого передбачено, що Закон України “Про державну службу” №3723-ХІІ втратив чинність, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у п.10, 12 розділу XI Закону України “Про державну службу” №889-VIII. 
Відповідно до п.10 Розділу XI Закону України “Про державну службу” №889-VIII, державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України “Про державну службу” №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України “Про державну службу” №3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Пунктом 12 Розділу XI Закону України “Про державну службу” №889-VIII передбачено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України “Про державну службу” №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України “Про державну службу” №3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Тобто, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України “Про державну службу” №3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Постановою Кабінету Міністрів України №622 від 14.09.2016 було затверджено Порядок призначення пенсій деяким категоріям осіб (далі – Порядок №622), п.2 якого передбачено, що згідно п.10, 12 Розділу XI Закону України “Про державну службу” №889-VIII на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України “Про державну службу” №3723-XII мають право особи, які на день набрання чинності Законом України “Про державну службу” №889-VIII, зокрема, мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України.
Для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону України “Про державну службу” №3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.
Отже, з аналізу наведених норм видно, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України “Про державну службу” №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону України “Про державну службу” №3723-ХІІ і пунктами 10, 12 Розділу ХІ Закону України “Про державну службу” №889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у рішенні від 04.04.2018 по зразковій справі №822/524/18, а також у постановах від 01.12.2020 по справі №466/6057/17, від 16.12.2021 по справі №538/804/17, від 22.06.2021 по справі №308/67/17, від 29.09.2022 по справі №234/6967/17, від 29.11.2022 по справі №431/991/17.
Отже, після набрання чинності Законом №889-VIII, зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону №3723 лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889, та мають передбачені ч.1 ст.37 Закону №3723 вік і страховий стаж.4
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.04.2018, прийнятої за результатами розгляду зразкової справи №822/524/18.
Згідно записів трудової книжки та вкладиша до трудової книжки, позивач з 15.08.1997 працював на посадах державної служби в органах митного контролю та 15.08.1997 прийняв присягу державного службовця.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що всі три умови при призначенні пенсії за Законом України “Про державну службу”, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби дотримано.
Відповідно до ч.3 ст.45 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Згідно п.4 Порядку №622, пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
При цьому, абз.6 п.4 Порядку №622 визначено, що за бажанням осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, і які на момент виходу на пенсію не перебувають на державній службі, розмір зазначених в абзацах третьому - п`ятому цього пункту виплат визначається в середніх розмірах відносно визначених законодавством таких виплат за місяць, що передує місяцю звернення за призначенням пенсії, але не раніше травня 2016 року, за відповідною (прирівняною) посадою (посадами) за останнім місцем роботи на державній службі.
Відповідно до п.5 Порядку №622, форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із Мінсоцполітики.
На виконання вимог Порядку №622, наказом Міністерства соціальної політики України №750 від 10.05.2017, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16.06.2017 за №766/30634, було затверджено Порядок видачі довідок про заробітну плату для призначення пенсій окремим категоріям осіб у разі ліквідації державних органів, у яких особи працювали, а також перейменування (відсутності) їхніх посад (далі - Порядок №750).
Відповідно до п.7 Порядку №750, довідка для призначення пенсії видається державним органом, в якому працювала особа, відповідно до пунктів 4, 5 Порядку №622.
Колегія суддів звертає увагу, що постановою Правління ПФУ №1-3 від 17.01.2017 “Про форми довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям” (далі - Постанова №1-3) були затверджені форми довідок про заробітну плату для призначення згідно п.10, 12 Розділу XI Закону України “Про державну службу” №889-VIII пенсії відповідно до статті 37 Закону України “Про державну службу” №3723-XII, а саме : форму довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років); форму довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією); форму довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби.
Тобто, нормами чинного законодавства встановлено вимоги щодо необхідності подачі довідок для призначення пенсії державного службовця та визначено їх форми.
Зокрема, в додатку 1 до Постанови №1-3 затверджено форму довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років), а в додатку 2 - затверджено форму довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією).
Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ні Законом України “Про державну службу” №889-VIII, ні Законом України “Про державну службу” №3723-XII, ні Порядком №622, не передбачена можливість призначення пенсії державного службовця без урахування довідок про заробітну плату.
Як вже зазначалось вище, п.5 Порядку №622 передбачає врахування заробітної плати на підставі довідок, виданих на підставі Постанови №1-3.
Судом встановлено, що до заяви про призначення пенсії відповідно до Закону №3723-XII позивач долучив вищевказані довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) та про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби.
Відтак, враховуючи вимоги абз.6 п.4 Постанови №622 та Постанови №1-3, позивачем для переведення його на пенсію державного службовця були подані довідки, де відображено складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) та про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією).
Таким чином, позивач відповідно до п.12 Розділу XI Закону України “Про державну службу” №889-VIII на день набрання ним чинності мав не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби. 
Відтак, враховуючи досягнення 60-річного віку та наявність страхового стажу понад 40 років, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач набув право на призначення пенсії відповідно до Закону України “Про державну службу” №3723-ХІІ.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на застосуванні при розгляді заяви позивача щодо переходу на пенсію за іншим Законом принципу екстериторіальності та вважає за необхідне зазначити наступне.
З матеріалів справи видно, що позивач звернувся із заявою про перехід на пенсію згідно Закону №889-VІІІ до ГУ ПФУ у Львівській області, яка була передана за принципом екстериторіальності до ГУ ПФУ у Київській області.
Постановою правління ПФУ №22-1 від 25.11.2005 (у редакції постанови правління ПФУ №13-1 від 07.07.2014), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 було затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058 (далі - Порядок №22-1).
30.03.2021 набрала чинності постанова правління ПФУ №25-1 від 16.12.2020 Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрована в Міністерстві юстиції України №339/35961 від 16.03.2021 (далі - Постанова №25-1).
Зміни, внесені до Порядку №22-1 на підставі Постанови №25-1, передбачали застосування органами ПФУ принципу екстериторіальному при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01.04.2021.
Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку №22-1, технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів ПФУ в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер.
Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів : єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.
Відповідно до п.1.1 розділу І Порядку №22-1, заява про призначення пенсії, подається заявником до територіального органу ПФУ через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).
Згідно п.4.2 розділу ІV Порядку №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Пунктом 4.3 розділу ІV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
Згідно п.4.10 розділу ІV Порядку №22-1, після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
Аналізуючи зазначені норми Порядку №22-1, колегія суддів зазначає, що сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території; після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу ПФУ), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу ПФУ), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п.4.10); виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган ПФУ) за місцем фактичного проживання/перебування особи.
Отже, з урахуванням п.4.2, 4.10 розділу ІV Порядку №22-1, належним відповідачем у спірних правовідносинах в частині визнання протиправним та скасування оспорюваного рішення є ГУ ПФУ у Київській області структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності розглядав заяву позивача та прийняв таке рішення.
При цьому, колегія суддів зазначає, що ГУ ПФУ у Львівській області не здійснювало розгляду заяви позивача, не приймало оспорюваного рішення, а тому відсутні правові та фактичні обставини для задоволення щодо нього позовних вимог про зобов`язання перевести з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону №1058-ІV на пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону №3723-ХІІ.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, внаслідок чого зробив вірний висновок по суті спору, водночас, помилково поклав дії зобов`язального характеру на ГУ ПФ України у Львівській області, замість органу, який був визначений за принципом екстериторіальності – ГУ ПФ України в Київській області.
Відтак, рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання ГУ ПФУ у Львівській області вчинити певні дії підлягає скасуванню.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Згідно п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задовольнити.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року по справі №380/3730/24 в частині покладення дій зобов`язального характеру на Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області скасувати та прийняти в цій частині постанову, якою зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області перевести ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року, з дня звернення із заявою від 23 листопада 2023 з урахуванням довідок, виданих 09 листопада 2023 року Львівською митницею Державної митної служби України № 224/7.4-22/51 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) та довідки № 225/7.4-22/51 про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби.
У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року по справі №380/3730/24 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук