РІШЕННЯ
Іменем України

16 грудня 2024 року 
м. Київ

справа №990/155/24
адміністративне провадження № П/990/155/24  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Рибачука А.І.,
суддів: Берназюка Я.О., Бучик А.Ю., Єзерова А.А., Стеценка С.Г.,
за участю:
секретаря судового засідання - Кравченко Т.М.
представника позивачки - Подосінова А.О.
представника відповідача - Белінської О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу №990/155/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення,-
І. РУХ СПРАВИ
1. 03.05.2024 ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовною заявою до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), в якій позивачка просить суд визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 09.04.2024 №1044/0/15-24, яким її звільнено з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
2. 08.05.2024 ухвалою Верховного Суду відкрито провадження у цій справі, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження колегією суддів у складі п`яти суддів, призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін на 03.06.2024 о 10 годині 30 хвилин.
3. 22.05.2024 до Верховного Суду надійшов відзив ВРП, в якому відповідач наголошує на безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 та просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
4. 08.11.2024 представник позивачки надіслав до Верховного Суду додаткові пояснення в яких акцентував увагу суду на протиправності спірного в цій справі рішення ВРП та наявності підстав для його скасування.
ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
5. Указом Президента України від 21.04.2003 року №346/2003 ОСОБА_1 призначена на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва у межах п`ятирічного строку.
Постановою Верховної Ради України від 15.04.2010 року №2135-VI ОСОБА_1 обрана суддею Солом`янського районного суду міста Києва безстроково.
Тимчасова спеціальна комісія з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - ТСК) провела спеціальну перевірку судді відповідно до Закону України від 08.04.2014 № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади», за результатами якої ухвалила висновок від 09.06.2015 № 47/02-15, яким встановила в діях судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 наявність ознак порушення присяги судді.
19.08.2015 ТСК передала зазначений вище висновок до Вищої ради юстиції, яка 24.09.2015 відкрила дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_1 
03.12.2015 Вища рада юстиції (далі також - ВРЮ), розглянувши дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_1 , провадження у якій було відкрито на підставі висновку ТСК від 09.06.2015 №47/02-15, встановила у діях судді ознаки порушення присяги та ухвалила рішення №920/0/15-15 про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді. 
Постановою Верховної Ради України від 29.09.2016 року № 1613- VIII ОСОБА_1 звільнено з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва у зв`язку із порушенням присяги судді. За відповідне рішення проголосувало 229 народних депутатів.
Рішенням Верховного Суду від 13.03.2023 у справі №800/582/16 (№800/515/15), яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2023, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення ВРЮ від 03.12.2015 № 920/0/15-15 про внесення подання до Верховної Ради України про її звільнення з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.
Рішенням Верховного Суду від 31.07.2023 у справі №800/582/16 (800/517/16) позов ОСОБА_1 до Верховної Ради України задоволено, визнано незаконною та скасовано постанову Верховної Ради України від 29.09.2016 №1613-VІІІ про звільнення її з посади судді у зв`язку з порушенням Верховною Радою України процедури ухвалення відповідного рішення.
В подальшому до ВРП 05.02.2024 листом Апарату Верховної Ради України від 03.02.2024 №04-26/17-2024/24960 надіслано подання ВРЮ від 06.06.2016 №53/0/12-16 із доданими до нього матеріалами про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва.
09.04.2024 ВРП прийняла рішення №1044/0/15-24 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Не погоджуючись з таким рішенням ВРП ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом.
ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН 
6. Позов ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що рішення ВРП від 09.04.2024 №1044/0/15-24 прийняте всупереч вимог пункту 14 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 21.12.2016 № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), оскільки, на думку позивачки, прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення її з посади, яке в подальшому було скасовано в судовому порядку, унеможливлює повторний розгляд цього ж питання іншим органом державної влади - ВРП.
Крім того, ОСОБА_1 вказала не те, що подання ВРЮ про звільнення судді з посади та його реалізація шляхом прийняття відповідного рішення становлять єдиний процес, в якому притягнення судді до відповідальності реалізується саме в момент прийняття рішення про звільнення, тому, позивачка вважає, що відповідач мав вирішити питання про дотримання трирічного строку давності притягнення судді до відповідальності, адже з моменту вчинення дій, за які її притягнуто до відповідальності, минуло більше 10 років. 
На останок, позивачка звертає увагу на те, що спірне рішення відповідача не містить належних мотивів його прийняття, оскільки в зазначеному рішенні відсутня власна оцінка ВРП обставин, що стали підставою для висновку ВРЮ про наявність в діях судді ознак порушення присяги.
В додаткових поясненнях представник позивачки звернув увагу суду на те, що ВРП як адміністративний орган, який в спірних правовідносинах фактично здійснював функцію суду, не перевірила чи була ВРЮ наділена компетенцією на здійснення дисциплінарного провадження стосовно судді місцевого суду та поклала в основу спірного в цій справі рішення акт виданий некомпетентним на той час суб`єктом владних повноважень.
7. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що оскаржуване рішення ухвалено повноваженим складом ВРП, більшістю голосів членів Ради, які брали участь у засіданні, що відповідає вимогам Закону № 1798-VIII.
Відповідач зауважив, що ВРЮ прийняла рішення про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення позивачки з посади судді за порушення присяги 03.12.2015, тобто в межах трирічного строку на притягнення судді до відповідальності. При цьому, жодним нормативно-правовим актом не встановлено строків для прийняття ВРП рішення, за результатом розгляду подання відповідного органу про звільнення судді з посади. 
Також зауважує, що правомірність та обґрунтованість висновків ВРЮ щодо порушення позивачкою присяги судді підтверджено рішенням Верховного Суду від 13.03.2023, яке було залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2023 у справі №800/582/16 (800/515/15), яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування рішення ВРЮ від 03.12.2015 №920/0/15-15.
Крім того, відповідач зазначає, що процедура вирішення питання щодо звільнення судді з посади набуває ознак завершеності, а відповідне подання ВРЮ стає реалізованим унаслідок його розгляду уповноваженим органом та прийняття на його підставі остаточного рішення. Внаслідок визнання незаконною і скасування судом постанови Верховної Ради України про звільнення судді ОСОБА_1 відновлено процедуру вирішення питання про звільнення її з посади судді на підставі рішення ВРЮ від 03.12.2015 №920/0/15-15.
На думку відповідача (на підтвердження якої він посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №800/5/17, від 14.05.2020 у справі №9901/187/19, від 25.06.2020 у справі №9901/103/19, від 06.04.2023 у справі № 990/86/22) рішення ВРП про звільнення судді з посади на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України у зв`язку з наявністю нереалізованого подання ВРЮ про звільнення судді у зв`язку з порушенням присяги судді не є рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а лише ухвалюється на його підставі, тому за своєю суттю таке рішення є кадровим.
V. ВИСНОВКИ СУДУ 
8. Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
9. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
10. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
11. Перевіряючи оскаржуване рішення відповідача на відповідність критеріям, визначеним у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), Верховний Суд повинен перевірити чи прийнято воно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
12. Відповідно до частини першої статті 131 Конституції України (тут і надалі - у редакції, чинній до 30.09.2016) в Україні діє Вища рада юстиції, до відання якої належить:
1) внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад;
2) прийняття рішення стосовно порушення суддями і прокурорами вимог щодо несумісності;
3) здійснення дисциплінарного провадження стосовно суддів Верховного Суду України і суддів вищих спеціалізованих судів та розгляд скарг на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів апеляційних та місцевих судів, а також прокурорів.
13. Відповідно до частини п`ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, зокрема, у разі порушення суддею присяги.
14. Згідно з частиною першою статті 128 Конституції України перше призначення на посаду професійного судді строком на п`ять років здійснюється Президентом України. Всі інші судді, крім суддів Конституційного Суду України, обираються Верховною Радою України безстроково.
15. Порядок звільнення судді з посади на час прийняття Вищою радою юстиції рішення про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення позивачки з посади судді регулювався Законом України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №2453-VI) та Законом України від 15.01.1998 №22/98-ВР "Про Вищу раду юстиції" (далі - Закон №22/98-ВР).
16. Відповідно до частини першої статті 111 Закону №2453-VI суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п`ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.
17. Положеннями частини другої статті 116 Закону №2453-VI передбачено, що факти, що свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або Вищою радою юстиції.
18. Частинами третьою-п`ятою статті 116 Закону №2453-VI передбачено, що звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням Вищої ради юстиції після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону №22/98-ВР. На підставі подання Вищої ради юстиції Президент України видає указ про звільнення судді з посади. На підставі подання Вищої ради юстиції Верховна Рада України приймає постанову про звільнення судді з посади.
19. Частинами першою, другою та шостою статті 32 Закону №22/98-ВР встановлено, що питання про звільнення судді з підстав, передбачених пунктами 4 - 6 частини п`ятої статті 126 Конституції України (порушення суддею вимог щодо несумісності, порушення суддею присяги, набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього) Вища рада юстиції розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, іншого суб`єкта у випадках, визначених законом, відповідного висновку або за власною ініціативою.
Провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами й у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.
Рішення щодо внесення Вищою радою юстиції подання про звільнення судді відповідно до пунктів 4, 5 та 6 частини п`ятої статті 126 Конституції України приймається шляхом таємного голосування більшістю голосів членів від конституційного складу Вищої ради юстиції.
20. 30.09.2016 набрали чинності Закон України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII) та Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), відповідно до яких ВРП надано повноваження щодо розгляду дисциплінарних справ щодо всіх суддів.
21. Так, згідно з пунктом 4 частини першої статті 131 Конституції України (тут і далі - у редакції, чинній з 30.09.2016) ВРП ухвалює рішення про звільнення судді з посади.
22. Відповідно до статті 112 Закону № 1402-VIII суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. Рішення про звільнення судді з посади ухвалює ВРП у порядку, встановленому Законом України від 21.12.2016 № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII).
23. Пунктом 14 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1798-VIII встановлено, що матеріали та подання Вищої ради юстиції про звільнення суддів, за якими до набрання чинності Законом № 1401-VIII не прийнято рішення Президентом України чи Верховною Радою України, передаються до ВРП для ухвалення рішення про звільнення суддів з посад з підстав, зазначених у поданнях. Рішення про звільнення судді з посади ухвалюється ВРП у пленарному складі без виклику судді, щодо якого розглядається питання про звільнення. Регламентом ВРП може бути передбачена спрощена процедура розгляду цього питання.
Суддя, щодо якого до набрання чинності Законом № 1401-VIII Вища рада юстиції внесла подання про його звільнення з посади за порушення ним присяги і рішення щодо якого не було прийнято Президентом України чи Верховною Радою України, звільняється з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
24. За змістом частини першої статті 56 Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні ВРП.
25. Абзацом другим частини третьої цієї статті передбачено, що суддя, стосовно якого розглядається питання про звільнення, повідомляється про засідання ВРП у порядку, визначеному цим Законом. Неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.
26. Відповідно до частини шостої статті 56 Закону № 1798-VIII за результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, ВРП ухвалює вмотивоване рішення.
27. Частиною другою статті 57 Закону № 1798-VIII встановлено, що рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.
28. Таким чином, станом на час прийняття оскаржуваного в цій справі рішення, саме ВРП була уповноваженим законом конституційним органом, до відання якого належало ухвалення рішення про звільнення судді з посади.
29. Разом з тим, у рішенні від 09.01.2013 у справі №21722/11 "Олександр Волков проти України" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 88 зазначив, що у контексті застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) у цивільному аспекті Судові ніщо не заважає назвати «судом» конкретний національний орган, який не входить до судової системи, для цілей встановлення його відповідності критеріям, викладеним у справі «Вільхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії». Адміністративний або парламентський орган може вважатися «судом» у матеріально-правовому значені цього терміну, що призведе до можливості застосування статті 6 Конвенції до спорів державних службовців (див. рішення у справах «Аргіру та інші проти Греції» (Argyrou and Others v. Greece), заява №10468/04, пункт 24 №№ 17214/05,20329/05 та 42113/04, пункти 72-75, від 28.04.2009). Проте висновок щодо застосовності статті 6 Конвенції не перешкоджає розгляду питання дотримання процесуальних гарантій у такому провадженні (див. вищезазначене рішення у справі «Савіно та інші проти Італії» (Savino and Others v. Italy), пункт 72).
30. Отже, ЄСПЛ у рішенні від 09.01.2013 у справі №21722/11 «Олександр Волков проти України» у пункті 90 дійшов висновку, що вирішуючи справу заявника та виносячи обов`язкове для виконання рішення, ВРЮ, парламентський комітет та пленарне засідання парламенту разом виконували функцію суду (див. рішення у справі «Савіно та інші проти Італії» (Savino and Others v. Italy), пункт 74). Обов`язкове для виконання рішення про звільнення заявника було згодом переглянуто ВАСУ, який є судом, що входить до національної судової системи, у класичному розумінні цього слова.
31. Таким чином ВРП як адміністративний орган, здійснюючи функцію суду у спірних відносинах, мала перевірити, зокрема, чи була ВРЮ наділена компетенцією на здійснення дисциплінарного провадження стосовно судді місцевого суду.
32. При цьому, відповідно до частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
33. Статтею 131 Конституції України (в редакції, яка діяла станом на час здійснення щодо позивачки дисциплінарного провадження у 2015 році) було визначено вичерпний перелік повноважень конституційного органу - ВРЮ, до яких належало, зокрема, внесення подання про звільнення суддів з посад.
34. Натомість, із змісту пункту 3 частини першої статті 131 Конституції України (в зазначеній вище редакції) видно, що у ВРЮ не було повноважень щодо здійснення дисциплінарного провадження стосовно суддів місцевих судів.
35. Наведене узгоджувалось також із положеннями пункту 3 частини першої статті 3 Закону України 15.01.1998 №22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (далі - Закон №22/98-ВР), який був чинний на час здійснення дисциплінарного провадження стосовно позивачки як судді місцевого суду, та яким ВРЮ було надано повноваження щодо здійснення дисциплінарного провадження лише стосовно суддів Верховного Суду України і суддів вищих спеціалізованих судів.
36. Частиною першою статті 93 Закону №2453-VI було визначено, що дисциплінарне провадження - це процедура розгляду звернення з метою встановлення обставин, що можуть бути підставою дисциплінарної відповідальності судді.
37. Статтею до 94 Закону №2453-VI було визначено, що дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють: 1) Вища кваліфікаційна комісія суддів України - щодо суддів місцевих та апеляційних судів; 2) Вища рада юстиції - щодо суддів вищих спеціалізованих судів та суддів Верховного Суду України.
38. Як було зазначено вище, порядок звільнення судді з посади на той час регулювався Законом №2453-VI, за правилами статті 111 якого суддя суду загальної юрисдикції міг бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п`ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.
39. При цьому, статтею 116 Закону №2453-VI передбачалось, що відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади у зв`язку з порушенням ним присяги судді. Факти, які свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або Вищою радою юстиції.
40. Своєю чергою, 08.04.2014 прийнято Закон України № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі - Закон № 1188-VII), який визначає правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції як тимчасового посиленого заходу з використанням існуючих процедур розгляду питань про притягнення суддів судів загальної юрисдикції до дисциплінарної відповідальності і звільнення з посади у зв`язку з порушенням присяги з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності і справедливості.
41. Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1188-VII перевірка суддів проводиться протягом одного року з дня формування складу Тимчасової спеціальної комісії, що утворюється у порядку, визначеному статтею 4 цього Закону.
42. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 3 Закону № 1188-VII суддя суду загальної юрисдикції підлягав перевірці у разі прийняття ним одноособово або у колегії суддів рішень про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у зв`язку з їх участю у таких акціях.
43. Частиною другою статті 7 Закону № 1188-VII визначено, що висновок Тимчасової спеціальної комісії про порушення суддею присяги разом із матеріалами перевірки направляється Вищій раді юстиції для розгляду та прийняття нею рішення у строк не більше трьох місяців з дня надходження висновку у порядку, визначеному законом. Порушення цього строку Вищою радою юстиції не є підставою для припинення процедури перевірки судді. Суддя має право на оскарження рішення Вищої ради юстиції в порядку, визначеному КАС України. Висновок Тимчасової спеціальної комісії про порушення суддею присяги є обов`язковим для розгляду Вищою радою юстиції.
44. За наведеного правового регулювання можна зробити висновок, що дисциплінарне провадження - це процедура розгляду органом, визначеним законом, звернення, в якому містяться відомості про порушення суддею вимог щодо його статусу, посадових обов`язків чи присяги судді. При цьому, порушення суддею присяги є дисциплінарним проступком, яке має наслідком саме дисциплінарну відповідальність, яка застосовується в межах дисциплінарного провадження.
45. Слід наголосити, що конформне тлумачення закону полягає в з`ясуванні змісту закону в його нерозривному зв`язку з Конституцією як актом вищої юридичної сили. Обов`язкове встановлення такого зв`язку і застосування закону в його конституційному змісті повинні бути найважливішим етапом правозастосовної діяльності будь-якого суду.
46. Водночас, поширення на ВРЮ повноважень щодо здійснення дисциплінарного провадження стосовно суддів місцевих судів вступає у конфлікт із положеннями статті 131 Конституції України та свідчить про неможливість визнати такий орган повноважним у такому провадженні щодо позивачки у цій справі.
47. У постановах від 12.03.2019 у справі №913/204/18, від 10.03.2020 у справі №160/1088/19, від 10.12.2024 у справі № 240/19209/21 Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи.
48. Тобто, згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними.
49. Таким чином, ВРП як адміністративний орган, здійснюючи функцію суду у спірних відносинах, не перевірила, чи була ВРЮ наділена компетенцією на здійснення дисциплінарного провадження стосовно судді місцевого суду та поклала в основу оспорюваного у цій справі рішення акт, виданий некомпетентним на той час органом.
50. Крім того, зі змісту рішення ВРП від 09.04.2024 №1044/0/15-24 видно, що відповідач як на підставу для звільнення позивачки з посади судді послався на пункт 3 частини шостої статті 126 Конституції України та зазначив, що факти, які свідчать про порушення ОСОБА_1 присяги судді, були встановлені в рішенні Вищої ради юстиції від 03.12.2015 №920/0/15-15, яким її притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом звернення до уповноваженого органу (суб`єкта обрання на посаду) з поданням про її звільнення з посади. У спірному рішенні ВРП також вказала на те, що законність та обґрунтованість зазначеного рішення ВРЮ було підтверджено в судовому порядку в рамках розгляду справи №800/582/16.
51. При цьому, спірне в цій справі рішення відповідач вважає «кадровим».
52. В контексті наведеного колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що у пунктах 26, 27 рішення у справі «Головін проти України» ЄСПЛ зазначив, що у справі «Овчаренко та Колос проти України» існувала певна різниця між нормативно-правовою базою, застосовною до суддів Конституційного Суду України, та застосовною до суддів інших судів, однак нормативно-правова база стосовно суддів Конституційного Суду України не забезпечувала значно кращої передбачуваності у порівнянні із застосовною до інших суддів щодо питання, яка поведінка судді могла вважатися «порушенням присяги» згідно з українським законодавством. Відповідній нормативно-правовій базі бракувало необхідної чіткості та передбачуваності, відтак рішення на національному рівні, в яких вона застосовувалася у справі заявника, не були достатньо обґрунтованими.
53. Така підстава звільнення судді, як «порушення присяги», також була предметом оцінки ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України», у якій ЄСПЛ зазначив, що немає свідчень того, що під час розгляду справи заявника існували будь-які керівні принципи та практика, які б встановлювали послідовне та обмежувальне тлумачення поняття «порушення присяги».
54. Наведене свідчить про те, що в розумінні практики ЄСПЛ звільнення судді як міра відповідальності за порушення присяги з огляду на невизначеність у національному законодавстві України питання, яка саме поведінка судді могла вважатися «порушенням присяги», можливе за умови, коли орган, який ухвалює остаточне рішення про звільнення судді, в такому своєму рішенні детально та чітко вмотивує, в чому саме полягав проступок судді.
55. У рішенні від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. На них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків. Дії або рішення суб`єкта владних повноважень вважаються такими, що суперечать принципу верховенства права, не тільки у тих випадках, коли такими діями порушуються суб`єктивні права і процесуальні гарантії, прямо передбачені чинним законодавством, але й у тих випадках, коли такі дії не задовольняють правомірних очікувань осіб, стосовно яких вони вчиняються (ухвалюються). Правомірне очікування виникає в особи в тому випадку, коли внаслідок правового регулювання зі сторони суб`єкта владних повноважень в особи наявне розумне сподівання, що стосовно неї суб`єкт владних повноважень буде діяти саме так, а не інакше.
56. Водночас, ураховуючи зміст статті 8 Конституції України, можна зробити висновок, що верховенство права передбачає механізм забезпечення контролю за використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.
57. Правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципів законності та верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.
58. До проведення в Україні судової реформи у 2016 році статтею 116 Закону № 2453-VI (у редакції, чинній на дату внесення ВРЮ до Верховної Ради України подання про звільнення позивачки з посади судді) було передбачено, що звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням ВРЮ після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України «Про Вищу раду юстиції». Факти, що свідчать про порушення суддею присяги, мали бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією України або ВРЮ. На підставі подання ВРЮ Рада приймала постанову про звільнення судді з посади.
59. Порядок розгляду питань про звільнення суддів, обраних Верховною Радою України безстроково, на той час визначався статтею 216-1 Регламенту Верховної Ради України, якою було передбачено, що подання про звільнення судді, обраного Верховною Радою України безстроково, вноситься до парламенту ВРЮ. До подання додаються документи, що підтверджують підстави звільнення, передбачені частиною п`ятою статті 126 Конституції України. Обговорення питання про звільнення судді, обраного Верховною Радою України безстроково, на пленарному засіданні Ради починається з оголошення головуючим на пленарному засіданні подання ВРЮ. Після доповіді суддя, питання стосовно якого розглядається, має право на виступ. Кожний народний депутат має право ставити запитання доповідачу та безпосередньо судді чи його представнику, висловлювати свою думку, надавати письмові матеріали. За наявності зауважень до подання про звільнення судді, що потребують додаткової перевірки органом, що вніс таке подання, голосування щодо звільнення судді не проводиться. Повторний розгляд такого подання здійснюється за умов перевірки органом, що вніс подання, обставин, щодо яких висловлено зауваження, і повідомлення цим органом про результати такої перевірки та невідкликання внесеного подання. Рішення про звільнення судді приймається відкритим поіменним голосуванням і оформлюється постановою Верховної Ради України.
60. Аналіз наведених норм дозволяє констатувати, що повноваження парламенту в питанні розгляду подання ВРЮ про звільнення судді були дискреційними. Реалізуючи такі дискреційні повноваження, народні депутати могли або повернути подання ВРЮ для здійснення додаткової перевірки, наслідком якої могло бути відкликання ВРЮ цього подання, або прийняти рішення про звільнення судді шляхом голосування.
61. Тому на дату внесення ВРЮ до Верховної Ради України подання про звільнення позивачки з посади судді саме постанова Верховна Рада України була тим актом, яким на суддю накладалося дисциплінарне стягнення у виді звільнення за порушення присяги та реалізовувалося подання ВРЮ про застосування до судді такого виду дисциплінарного стягнення. Подання ВРЮ містило лише виклад фактів, що, на її думку, свідчать про порушення суддею присяги, які враховувалися народними депутатами при вирішенні цього питання та які народні депутати могли визнати недостатніми для прийняття рішення про звільнення судді, повернувши подання для додаткової перевірки ВРЮ.
62. При цьому, так само і за змістом частин першої, третьої та шостої статті 56 Закону №1798-VIII (у редакції, чинній на дату ухвалення оспорюваного у цій справі рішення) питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні ВРП. Суддя, стосовно якого розглядається питання про звільнення, повідомляється про засідання ВРП у порядку, визначеному цим Законом. За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, ВРП ухвалює вмотивоване рішення.
63. Отже, ВРП у процедурі вирішення питання про звільнення судді з посади на підставі подань ВРЮ про звільнення судді за порушення присяги також наділена повноваженнями надавати оцінку достатності підстав, зазначених у поданні ВРЮ про звільнення судді, за яким до набрання чинності Законом № 1401-VIII не прийнято рішення Президентом України чи Верховною Радою України, для ухвалення рішення про звільнення з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
64. Тобто функції ВРП у цій процедурі не є формальними («процедурними» або «кадровими»), оскільки при прийнятті рішення про звільнення судді за особливих обставин ВРП виконує конституційні повноваження та своїм рішенням реалізує рішення Дисциплінарної палати ВРП (за обставин цієї справи подання ВРЮ) про застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади з підстави, визначеної пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України.    Саме це рішення ВРП є завершальним рішенням, яким застосовується стягнення до судді у виді звільнення, тому рішення повинно бути обґрунтованим та містити переконливі мотиви щодо підстав його прийняття з урахуванням усіх обставин, що мають значення    для його прийняття.
65. Колегія суддів звертає увагу на той факт, що Закон № 1798- VIII не поділяє рішення про звільнення суддів на «кадрові» чи «некадрові», а Регламент ВРП окремо визначає порядок розгляду ВРП питань про звільнення судді за загальними обставинами (глава 15) та за особливими обставинами (глава 17), до яких, з-поміж інших, віднесено питання про звільнення судді за вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді (пункт 3 частини шостої статті 126 Конституції України). Регламент ВРП також не кваліфікує будь-які рішення ВРП про звільнення судді як «кадрові».
66. Отже, чинне законодавство не визначає таких категорій рішень ВРП, як «кадрові рішення» про звільнення судді і «некадрові рішення» ВРП про звільнення судді, відповідно, не визначає різних процедур для прийняття цих рішень та вимог до їхнього змісту.
67. Згідно з пунктом 14 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798   VIII Регламентом ВРП може бути передбачена спрощена процедура розгляду питання про звільнення з посади судді за поданням ВРЮ, однак у своєму Регламенті ВРП не передбачила особливої (спрощеної) процедури для ухвалення рішення про звільнення судді з посади на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України в залежності від того, хто ініціював таке питання: Дисциплінарна палата ВРП за чинним законодавством чи ВРЮ за законодавством, що регулювало спірні правовідносини до 30.09.2016, і подання якої Верховною Радою України розглянуто не було, тому обов`язок ВРП ухвалити вмотивоване рішення про звільнення судді за результатами розгляду подань ВРЮ залишався незмінним.
68. Верховний Суд зазначає, що закріплення у законодавстві можливості звільнення судді лише за вмотивованим рішенням уповноваженого органу є втіленням дотримання гарантій незалежності та недоторканності судді (стаття 126 Конституції України). Тому вмотивованість рішення ВРП про звільнення судді за результатами розгляду подань ВРЮ, переданих на підставі пункту 14 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1798-VIII, є не лише формальним дотриманням вимог закону, а вимогою, яка повинна забезпечити дотримання принципу правової визначеності у питанні встановлення підстав звільнення судді.
69. З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що за наявності рішення та подання ВРЮ, у яких викладено обставини щодо порушення суддею присяги, ВРП не повинна надавати оцінку таким обставинам на предмет їх достатності для прийняття рішення про звільнення судді з посади.
70. У межах правовідносин, що склались в цій справі спірне рішення ВРП не є «кадровим» (рішенням організаційно-розпорядчого характеру), оскільки саме цим рішенням реалізовано накладене на позивачку дисциплінарне стягнення за порушення присяги, що призвело до її звільнення з посади, а тому з урахуванням висновків ЄСПЛ у рішенні у справі «Головін проти України» спірне рішення має містити достатнє обґрунтування про те, які саме дії позивачки на момент їх вчинення згідно із законодавством України кваліфікувалися як «порушення присяги», а за чинним законом відповідають ознакам діяння, визначеного пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення істотного дисциплінарного проступку).
71. При цьому, спірне рішення відповідача не містить мотивів, на підставі яких ВРП, розглянувши подання ВРЮ про звільнення позивачки з посади за порушення присяги, дійшла висновків про наявність підстав для її звільнення відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення істотного дисциплінарного проступку), натомість ВРП лише обмежилася посиланням на те, що факти, які свідчать про порушення суддею присяги вже встановила ВРЮ в рішенні від 03.12.2015 №920/0/15-15, законність та обґрунтованість якого було перевірено в судовому порядку.
72. Аналізуючи правову природу такого дисциплінарного проступку як порушення присяги судді, колегія суддів вважає за необхідне звернути окрему увагу на визначення поняття «якості закону».
73. Аналізуючи поняття «якість закону», Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» №2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.
74. У рішенні у справі «Вєренцов проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що закон має бути доступним для зацікавлених осіб та сформованим з достатньою точністю для того, щоб надати їм можливість регулювати свою поведінку або бути здатними за потреби, за відповідної консультації передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою його дія.
75. Відповідно до параграфів 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Корецький та інші проти України» вислів «передбачений законом» у другому пункті статті 11 Конвенції не тільки вимагає, щоб дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, але також містила вимогу щодо якості закону. Закон має бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю для того, щоб вона могла, якщо це необхідно, за допомогою кваліфікованих радників передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити означена дія. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно закон має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства, яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки, значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується.
76. Своєю чергою, в рішенні від 28.10.2008 у справі «Солдатенко проти України» (заява №2440/07, пункт 111) Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що вимагати від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.
77. Колегія суддів наголошує на тому, що чинне законодавство не містить визначення поняття «порушення присяги судді», а визначення, яке було наведене в частині другій статті 32 Закону №22/98-ВР мало нечіткий та загальний характер і не містило об`єктивних критеріїв за якими можна було б кваліфікувати ті чи інші дії судді як «порушення присяги», у зв`язку з чим на Державу (відповідного суб`єкта владних повноважень, що наділений повноваженнями притягнути суддю до відповідальності) покладається обов`язок щодо належного обґрунтування рішення, яким суддя притягається до відповідальності за порушення присяги.
78. Незважаючи на невизначеність в національному законодавстві поняття «порушення присяги судді» ВРП у спірному рішенні про звільнення позивачки з посади судді не навела докладного та чіткого обґрунтування встановлених елементів складу «порушення присяги» у діях позивачки з наданням оцінки всім обставинам, які мають значення для прийняття рішення про звільнення судді, без чого неможливо пересвідчитися, що такий захід був застосований до позивачки в межах закону, переслідував легітимну мету, а отже, неможливо і дійти висновку, що було досягнуто справедливого балансу між захистом інтересів демократичного суспільства, з одного боку, та повагою до прав позивачки - з іншого.
79. З огляду на викладене Верховний Суд констатує, що оскаржуване рішення ВРП, яким реалізовано застосоване до позивачки дисциплінарне стягнення у вигляді подання про її звільнення з посади судді, є необґрунтованим, що є самостійною та достатньою підставою для визнання його протиправним і скасування.
80. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що підставою для звільнення позивачки з посади судді стали дії, вчинені нею у січні 2014 року. Натомість звільнення позивачки з посади відбулося на підставі спірного рішення ВРП від 09.04.2024, тобто з часу вчинення позивачкою дій, які стали підставою для її притягнення до дисциплінарної відповідальності, до дати її звільнення минуло понад десять років.
81. При цьому, як було зазначено вище, відповідач як на підставу для звільнення позивачки з посади судді послався на пункт 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
82. Частиною першою статті 115 Закону №1402-VIII передбачено, що відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади.
83. Факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені Вищою радою правосуддя (її відповідним органом) (частина друга статті 115 Закону №1402-VIII).
84. За змістом частини першої статті 109 Закону №1402-VIII подання про звільнення судді з посади є дисциплінарним стягненням.
85. За правилами частини одинадцятої статті 109 Закону №1402-VIII дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці чи здійснення відповідного дисциплінарного провадження.
86. При цьому, на час прийняття оскаржуваного у цій справі рішення ВРП про звільнення позивачки з посади судді, статтею 109 Закону №1402-VIII був визначений трирічний строк для застосування щодо судді дисциплінарного стягнення.
87. У рішенні від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» ЄСПЛ зазначив, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобіганню будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), пункт 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень.
88. Колегія суддів зазначає, що безпосередні негативні правові наслідки у виді звільнення з посади для судді настають саме на підставі рішення ВРП про його звільнення, натомість подання відповідного органу (як-то ВРЮ чи дисциплінарна палата ВРП) про звільнення судді з посади саме по собі таких наслідків не має.
89. Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне вказати на те, що правова процедура розгляду питання про звільнення судді з посади з підстави, визначеної пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України, у тому числі й відповідно до пункту 14 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798, це єдиний процес, який завершується прийняттям ВРП у межах її виключних конституційних повноважень рішення про звільнення судді з посади, яким реалізується застосоване до судді дисциплінарне стягнення у виді подання про його звільнення з посади.
90. Отже, оскільки дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади судді щодо позивачки було застосоване саме оскаржуваним у цій справі рішенням, трирічний строк для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги має обчислюватися з дня вчинення проступку до дати ухвалення рішення про застосування до судді дисциплінарного стягнення. Таким рішенням у цій справі є саме рішення ВРП від 09.04.2024 №1044/0/15-24 про звільнення позивачки з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
91. При цьому, в оскаржуваному рішенні ВРП не навела обґрунтованих мотивів його прийняття більш ніж через десять років після вчинення позивачкою дій, які стали підставою для притягнення її до дисциплінарної відповідальності, обмежившись вказівкою про те, що статтею 56 Закону № 1798 не встановлено строку розгляду питання про звільнення судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України, у зв`язку з чим, на думку відповідача, не передбачено і застосування строків під час розгляду подання відповідного органу про звільнення судді з посади, що є очевидним порушенням принципів правової визначеності та належного урядування як складових загального принципу верховенства права та наведених приписів національного законодавства, а саме частини одинадцятої статті 109 Закону № 1402-VIII, частини другої статті 57 Закону № 1798-VIII та глави 1 розділу І Регламенту ВРП.
92. Крім того, як було зазначено вище, ВРП у спірному в цій справі рішенні не надала оцінки питанню, чи була ВРЮ наділена компетенцією на здійснення дисциплінарного провадження стосовно судді місцевого суду, і поклала в основу свого рішення акт, виданий некомпетентним на той час органом. 
93. Враховуючи викладене, колегія суддів констатує, що оспорюване в цій справі рішення ВРП є невмотивованим та прийнятим поза межами строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, у зв`язку з чим таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
94. Таким чином, перевіривши оскаржуване позивачкою рішення ВРП на відповідність критеріям, встановленим у частині другій статті 2 КАС України, враховуючи наведені вище приписи Конституції України, Закону № 1402-VIII та Закону № 1798-VIII, якими врегульовані спірні правовідносини, повно і всебічно з`ясувавши обставин цієї адміністративної справи та дослідивши в судовому засіданні наявні в її матеріалах докази, надавши оцінку аргументам учасників справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 та визнання протиправним і скасування рішення ВРП від 09.04.2024 №1044/0/15-24.
95. Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
96. Позивачкою було сплачено судовий збір за подання позовної заяви в сумі 968,96 грн.
97. Враховуючи наведене, зазначені судові витрати на суму 968,96 грн підлягають стягненню на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань ВРП.
Керуючись статтями 2, 22, 72-77, 90, 139, 241-246, 257-262, 266 КАС України, Верховний Суд,
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 09.04.2024 №1044/0/15-24.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Вищої ради правосуддя (04050, м. Київ, вулиця Студентська, 12-а, код ЄДРПОУ 00013698) понесені нею витрати по сплаті судового збору на суму 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.
Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення складене та підписане 18.12.2024.

Головуючий суддя                                                                                А.І. Рибачук

Судді                                                                                                    Я.О. Берназюк

                                                                                                    А.Ю. Бучик

                                                                                                    А.А. Єзеров

                                                                                                    С.Г. Стеценко