ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7972/24 Справа № 202/5715/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року                                                                м. Дніпро
       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого – судді: Барильської А.П.,
       суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.
       за участю секретаря судового засідання: Кругман А.М. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу адвоката Скиби Віталія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 червня 2024 року по справі за скаргою ОСОБА_1 на дії начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), заінтересована особа (стягувач) – Публічне акціонерне товариство «Фідо Банк», та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ: 

       У травні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі - Індустріальний ВДВС у м. Дніпрі), заінтересована особа (стягувач) – Публічне акціонерне товариство «Фідо Банк» (далі - ПАТ «Фідо Банк»), та зобов`язання вчинити певні дії.
       Скаргу мотивувала тим, що на примусове виконання виконавчого листа №2-1108/2011 від 17 листопада 2011 року, виданого Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська 16 січня 2016 року Індустріальним ВДВС у м.Дніпрі відкрито виконавче провадження №49786822 про стягнення з неї на користь ПАТ «Себ Банк» суми боргу в розмірі 264825,90 грн. 25 січня 2016 року накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження. На її заяву від 28 березня 2024 року, засобами поштового зв`язку надійшло письмове повідомлення Індустріального ВДВС у м.Дніпрі від 02 квітня 2024 року №27507, з котрого встановлено, що виконавче провадження №49786822 завершене 16 серпня 2017 року на підставі п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з не виявленням фізичної особи та майна. Також повідомлено, що вказане виконавче провадження знищено у зв`язку зі спливом строків зберігання.
       17 квітня 2024 року до Індустріального ВДВС було подано заяву про зняття вказаного арешту. 26 квітня 2024 року письмовим повідомленням за №34237 начальник Індустріального ВДВС Півень С. відмовив у задоволенні заяви на тій підставі, що боржником не надано докази про сплату виконавчого збору або витрат виконавчого провадження.
       Оскільки з 16 серпня 2017 року (повернення виконавчого листа стягувачу) до дня розгляду заяви про зняття арешту, тобто до 17 квітня 2024 року, органами ДВС не проводились виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа, відомості про наявність будь-яких відкритих проваджень, за якими вона є боржником відсутні, продовження арешту її майна є безпідставним, а тому просила суд визнати неправомірною дію посадової особи – начальника Індустріального ВДВС Півня С., пов`язану з відмовою зняти арешт та оголошення заборони на її майно, накладений постановою від 25 січня 2016 року державним виконавцем Мартем`яновим Д.С. в рамках виконавчого провадження №49786822, що викладена в листі №34237 від 26 квітня 2024 року; зобов`язати начальника Індустріального ВДВС Півня С. зняти арешт та оголошення заборони на її майно, накладений постановою від 25 січня 2016 року державним виконавцем Мартем`яновим Д.С. в рамках виконавчого провадження № 49786822.
       Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 червня 2024 року у задоволені скарги ОСОБА_1 відмовлено. 
       В апеляційній скарзі адвокат Скиба В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити скаргу. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що наявність протягом тривалого часу, тобто більш ніж 8 років, не скасованого арешту, накладеного державним виконавцем на майно, є невиправним втручанням у її право на мирне володіння майном з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження. 
       Відзив на апеляційну скаргу надано не було. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що на виконанні в Індустріальному ВДВС у м.Дніпрі перебувало виконавче провадження №49786822 з виконання виконавчого листа №2-1108/2011, виданого 17 листопада 2011 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Себ Банк» (змінена назва на ПАТ «Фідо Банк») заборгованості в сумі 264 835,90 грн. 
       Вказане виконавче провадження було відкрите постановою державного виконавця Індустріального ВДВС 16 січня 2016 року. 
       Постановою державного виконавця Індустріального ВДВС Мартем`янова Д.С. від 25 січня 2016 року стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 26483,59 грн. 
       Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, постановленою державним виконавцем Індустріального ВДВС Мартем`яновим Д.С. 25 січня 2016 року, було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику.
       16 серпня 2017 року державним виконавцем Індустріального ВДВС Григорчук К.В. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.7 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
       28 березня 2024 року представником заявника, адвокатом Скибою В.В., до Індустріального ВДВС було направлено заяву, у відповідь на котру останнім на адресу ОСОБА_2 надійшло повідомлення про те, що вказане виконавче провадження знищене у зв`язку зі спливом строків зберігання.
       17 квітня 2024 року представником ОСОБА_1 , адвокатом Скибою В.В., до Індустріального ВДВС було направлено заяву, в котрій останній просив зняти арешт, накладений постановою державного виконавця Мартем`яновим Д.С. від 25 січня 2016 року.
       26 квітня 2024 року начальником Індустріального ВДВС в м.Дніпрі Півнем С. було надано вмотивовану відповідь про відсутність підстав для зняття арешту з майна ОСОБА_1 з посиланням на положення ст.ст. 27, 40, п.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».
       Відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції виходив із того, що начальником Індустріального ВДВС в м.Дніпрі Півнем С. не було допущено неправомірних дій щодо надання відмови ОСОБА_1 у задоволенні заяви про скасування арешту майна, оскільки відповідно до вимог ст.40, п.2 ч.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підстави для зняття арешту з майна ОСОБА_1 відсутні, тоді як наявність постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.7 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для скасування арешту майна.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
       Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
       Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за її межами.
       За правилами ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
       Відповідно до ст.449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
       Згідно частин 2,3 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.
       Якщо оскаржуване рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.
       Отже за змістом вказаних норм закону, обов`язковою умовою для задоволення скарги є встановлення факту порушення прав заявника.
       У постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18 зазначено наступне. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до частини третьої статті 37 зазначеного Закону арешт з майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону. Розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають. Такий механізм запроваджено законодавцем з метою захисту прав стягувачів, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
       У постанові від 06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17 Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що у зв`язку з відсутністю майна у боржника державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме заявник у цій справі.
       З матеріалів справи встановлено, що 16 серпня 2017 року державним виконавцем Індустріального ВДВС Григорчук К.В. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.7 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
       Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.
       Підстави, за яких виконавче провадження підлягає закінченню, визначені в статті 39 даного Закону.
       Згідно з ч. 1 ст. 40 вищевказаного Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
       Таким чином, законодавець розрізняє поняття "завершення" та "закінчення" виконавчого провадження.
       У разі повернення виконавчого документа стягувачеві з підстав, визначених ст. 37 Закону, воно вважається "завершеним", а у разі винесення виконавцем постанови з підстав, визначених ст. 39 Закону, воно вважається закінченим.
       З встановлених судом обставин встановлено, що виконавчий документ, в якому скаржник є боржником, був повернутий державним виконавцем стягувачеві на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону.
       Повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону, згідно з нормами ч. 1 ст. 40 Закону, не є підставою для зняття арешту, виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників.
       Доводи апеляційної скарги в частині того, що наявність протягом тривалого часу, тобто більш ніж 8 років, не скасованого арешту, накладеного державним виконавцем на майно, є невиправним втручанням у її право на мирне володіння майном з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження, за встановлених фактичних обставин у даній справі, не можуть слугувати підставою для задоволення апеляційної скарги. 
       Протиправної бездіяльності не встановлено. 
       Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Висновки суду першої інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
       Тому, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а ухвала суду - залишенню без змін.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу адвоката Скиби Віталія Володимировича, який діє в інтересах, ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 червня 2024 року залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

       Головуючий:                                                                А.П. Барильська 

       Судді:                                                                        Е.Л. Демченко
                                                               
                                                                               М.О. Макаров