П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/6093/24 
                                                                                                     Головуючий у 1-й інстанції: Токарева М.С. 
                      Суддя-доповідач: Шидловський В.Б. 
09 жовтня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Боровицького О. А.  Курка О. П. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області про визнання протиправною та скасування постанови, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області, в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №042589 від 12.03.2024.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначено, що договори на здійснення міжнародних перевезень не укладались, перевозився вантаж для власних потреб, власним транспортним засобом, а тому позивач не мав обов`язку складати та пред`являти вантажну накладну (CMR), а також використовувати контрольний пристрій - тахограф. Вказав на те, що переміщення власного майна не є автомобільним перевезенням, а на власника транспортного засобу не поширюються вимоги статті 53 Закону України "Про автомобільний транспорт".
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
09 вересня 2024 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача, в якому останній вказав на безпідставність доводів апеляційної скарги, у зв`язку із чим просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, 08 лютого 2024 року старший державний інспектор відділу державного нагляду в Рівненській області в рамках направлення на рейдову перевірку №015767 від 02.02.2024 зупинив водія ОСОБА_1 для перевірки транспортного засобу "OPEL", р. н. НОМЕР_1 та документів.
За результатами перевірки інспектор склав акт № АР021695 від 08.02.2024, місце перевірки а/д М-06 Київ-Чоп км 267 +100 м.
В акті № АР021695 зазначено, що під час перевірки виявлено порушення ст.34, ст.53 ЗУ "Про автомобільний транспорт". Під час міжнародних перевезень вантажів перевізник не забезпечив наявність на т/з документів, а саме: відсутня міжнародна товаро-транспортна накладна(CMR), роздруківка режимів праці та відпочинку водія ОСОБА_1 за 08.02.2024 .
12.03.2024 за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідачем була винесена постанова №042589 про застосування адміністративно-господарського штрафу до ОСОБА_1 в сумі 34000 грн.
Вважаючи постанову № 042589 від 12 березня 2024 року протиправною та такою, що порушує його права, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, основним видом діяльності якого є "Вантажний автомобільний транспорт". Таким чином, відповідно до приписів статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" позивач є автомобільним перевізником, незалежно від того, чи здійснював він перевезення товару за власний кошт для власних потреб в межах господарської діяльності, чи в межах надання послуг з перевезення. Відтак, на переконання суду першої інстанції, відповідач довів законність та обґрунтованість прийнятої постанови. 
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон № 2344-III, статтею 1 якого визначено, що автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Відповідно до статті 33 Закону № 2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Частиною першою статті 34 Закону № 2344-III передбачено, що автомобільний перевізник повинен виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.
Статтею 48 Закону № 2344-III регламентовано, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Отже, перелік документів, наведений у статті 48 Закону № 2344-III не є вичерпним.
Як визначено ч.ч.1, 2 та 4 ст.53 Закону № 2344-III організацію міжнародних перевезень пасажирів і вантажів здійснюють перевізники відповідно до міжнародних договорів України з питань міжнародних автомобільних перевезень.
Колегія суддів звертає увагу, що ключовою обставиною для вирішення спору є з`ясування того чи є ОСОБА_1 автомобільним перевізником в розумінні Закону № 2344-III за обставин даної справи. 
Так, матеріалами справи підтверджується, що в акті № АР021695, в якому вказано про порушення позивачем вимог ст.34, ст.53 ЗУ "Про автомобільний транспорт" в графі "пояснення водія про причини порушень" позивач вказав, що документи на вантаж було надано в повному обсязі, оскільки це приватна поїздка і умови праці та відпочинку були дотримані. 
Крім того, 12.03.2024 позивачем були надані на адресу відповідача пояснення, в яких вказано про те, що інспектором при складанні акту про виявлення порушень законодавства не прийнято до уваги тих обставин, що ОСОБА_1 перевозив належне йому майно на власному транспортному засобі.
Водій за встановлених обставин та умов здійснення перевезення ватажу не є автомобільним перевізником, на вказаного власника транспортного засобу не поширюються вимоги Закону України "Про автомобільний транспорт". Позивач наголосив, що не укладав договорів на здійснення міжнародних перевезень, перевозив вантаж для власних потреб власними транспортними засобами, без залучення безпосередніх перевізників, а тому не мав обов`язку складати та пред`являти вантажну накладну (CMR), а також використовувати контрольний пристрій тахограф. До вказаних пояснень додано митну декларацію та договори купівлі-продажу, оформлені на ім`я позивача. 
Однак, відповідач не надав оцінки вказаним доводам позивача, так само як судом першої інстанції не зазначено мотивів відхилення наданих позивачем доказів. 
Слід також зазначити, що згідно зі ст.1 Закону № 2344-III товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.
Відповідно до статті 50 Закону № 2344-III договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо). Істотними умовами договору є: найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.
Між тим, колегія суддів враховує, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували надання позивачем послуг перевезення вантажів на договірних умовах третій особі.
Крім того, судом першої інстианції не надано оцінки тій обставині, що позивач має у власності транспортний засіб "OPEL" р.н. НОМЕР_2 з напівпричіпом та особисто керував вказаним транспортним засобом, що зафіксовано в акті № АР021695 від 08.02.2024. 
Особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку встановлює Положення № 340.
Пунктом 1.5 Положення №340 визначено, що тахограф - це обладнання, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їх водіїв.
Згідно з пунктом 6.1. Положення № 340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.
Згідно із пунктом 3.3. Інструкції № 385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом, зокрема, забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа.
Відповідно до пункту 3.6 Інструкції № 385 перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР (994_016) здійснюють періодичні інспекції.
У свою чергу, пунктом 1.3. Інструкції № 385, визначено, що ця інструкція поширюється на суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі). Однак, вказаною нормою не визначено поняття власні потреби перевізника.
Обов`язок для перевізника встановлювати на відповідному вантажному транспорті тахограф визначений Положенням № 340.
При цьому, пунктом 1.4 Положення № 340 регламентовано, що це положення не поширюється на перевезення пасажирів чи/та вантажів, які здійснюються фізичними особами за власний рахунок для власних потреб без використання праці найманих водіїв.
Отже, з наведених вище правових норм вбачається, що, зокрема, вантажні перевезення за для власних потреб - це здійснення такого перевезення фізичною особою за власний рахунок та без використання праці найманих робітників.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 31 липня 2024 року у справі №440/5873/23.
Зважаючи на те, що позивач, вказаним автотранспортом перевозив власний вантаж для власних потреб, що підтверджується митними деклараціями, договорами купівлі-продажу, вантаж придбаний на ім`я позивача та під час перевезення вантажу позивач не використовував праці найманого працівника, то колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що здійснення 08 лютого 2024 руху транспортного засобу під керуванням позивача не було пов`язане з перевезенням вантажу на комерційній основі, що виключає в цих правовідносинах статус позивача як автомобільного перевізника та вказує на безпідставне притягнення останнього до відповідальності за порушення вимог ст.34, ст.53 ЗУ "Про автомобільний транспорт".
Також відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідачем в ході розгляду справи в суді першої інстанції зазначені процесуальні норми не виконанні, оскільки не доведено на підставі яких доказів встановлено надання позивачем послуг перевезення вантажів на договірних умовах третій особі.
Таким чином, постанова Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №042589 від 12.03.2024 винесена без достатній на те правових підстав, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що позивач мав статус автомобільного перевізника у за спірних обставин. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є безпідставним та таким, яке не ґрунтується на наявних у справі доказах, а відтак підлягає скасуванню. 
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даного спору і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.
Щодо розподілу судових витрат, то колегія суддів зважає на наступне. 
Відповідно до положень ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС України).
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
На підтвердження понесених позивачем витрат з правничої допомоги в розмірі 10000 грн до матеріалів справи надано: ордер на надання правничої допомоги від 25.03.2024, договір про надання правничої допомоги від 25.03.2024 №43038116, акт приймання-передачі наданих послуг професійної правничої допомоги №25-03/24 від 25.03.2024. 
Слід врахувати, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо (постанова Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі 200/14113/18-а).
Суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України виходить із наступного: дана справа відноситься до справ незначної складності; розгляд справи проведено без участі сторін у спрощеному позовному провадженні; позов носить майновий характер у розмірі 34000 грн. 
Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обґрунтованим, об`єктивним і таким, що підпадає під критерій розумності, є визначення вартості послуг адвоката у сумі 5000,00 грн.
Крім того, позивачем сплачено судовий збір за подання адміністративного позову в розмірі 1211,2 грн згідно з квитанцією №4708-0161-6400-0875 від 27.03.2024 та за подання апеляційної скарги у розмірі 1453,44 грн відповідно до квитанції №6684-9844-9171-2079 від 09.08.2024. 
З урахуванням положень ч.1 ст.139 КАС України вказані судові витрати підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області, рішення якого було предметом оскарження та скасовано судом. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №042589 від 12.03.2024. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області на користь ОСОБА_1 2664 (дві тисячі шістсот шістдесят чотири) грн. 64 коп. витрат по сплаті судового збору та 5000 (п`ять тисячі) грн витрат на професійну правничу допомогу.  

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Боровицький О. А.    Курко О. П.