Дата документу 13.12.2024 Справа № 333/4937/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №333/4937/24 Головуючий у першій інстанції: Ковальова Ю.В. Провадження № 22-ц/807/2215/24
       
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
13 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Кухаря С.В.,
Трофимової Д.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради – Володимира Володимировича Доскача на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2024 року у справі за позовом Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення суми надміру виплаченої державної соціальної допомоги, -
В С Т А Н О В И ЛА:
У травні 2024 року директор Департаменту соціального захисту населення ЗМР звернулася до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми надміру виплаченої державної соціальної допомоги в розмірі 3868,00 грн. 
Свої вимоги мотивували наступним: ОСОБА_1 перебувала на обліку в Управлінні як отримувач наступних видів допомог: допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу згідно заяви від 31.01.2020 та рішення Управління від 14.02.2020 строком з 01.01.2020 по 31.03.2020 у розмірі 2027,00 грн. на місяць; державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства, призначеної на сина- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка виплачувалася Відповідачу згідно з рішенням Управління від 18.08.2020 за її заявою як опікуна за рішенням суду строком з 17.08.2020 по 02.03.2023 у сумі 1712,00 грн. на місяць, а з 01.12.2021 після перерахунку сума виплати складала 1934,00 грн. на місяць.
20.08.2020  ОСОБА_1  вчергове звернулась до Управління із заявою для отримання допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю. Разом із заявою серед іншого надано копію довідки до акту огляду МСЕК від 03.03.2020 зі вказаним строком чергового переогляду 03.03.2023, а новий висновок лікарської комісії закладу охорони здоров`я щодо необхідності постійного стороннього догляду разом з заявою не надано (строк дії попереднього висновку від 29.01.2020 дійсний до 29.07.2020). Рішенням Управління від 01.10.2020 виплату допомоги на догляд відповідачу призначено на строк з 01.04.2020 по 31.07.2020 у сумі 2118,00 грн.
Розпорядженнями продовження строку виплати ОСОБА_1 було продовжено строк виплати соціальної допомоги з 01.08.2020 по 31.05.2021 на період карантину в сумі 2027,00 грн. на місяць. 
23.06.2021 відповідач знову звернулася до Управління із заявою для отримання допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю. Разом із заявою відповідачем надано висновок лікарської комісії закладу охорони здоров`я щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю виданий №353 від 22.06.2021 та дійсний до 03.03.2023. Рішенням від 30.06.2021 ОСОБА_1 на підставі нового висновку лікарської комісії призначено допомогу з 01.06.2021 по 30.11.2021 в розмірі 2294,00 грн. щомісяця. Таким чином, за наданими Управлінню висновками лікарської комісії закладу охорони здоров`я щодо необхідності постійного стороннього догляду відповідач мав право на отримання допомоги на догляд з 29.01.2020 по 29.07.2020 та з 22.06.2021 по 03.03.2023. Право на отримання допомоги за період 01.08.2020 по 31.05.2021 пропущеного відповідачем чергового огляду наявними документами не підтверджено. Виходячи з вищезазначеного, Управлінням зроблено перерахунок виплаченої державної соціальної допомоги та встановлено, що кошти, виплачені за період карантину в розмірі 20270,00 грн. підлягають поверненню, так як не було підтверджено право на допомогу за період з 01.08.2020 по 31.05.2021 (2027,00 грн. * 10міс.). 
14.07.2021 року відповідачу було скеровано повідомлення з пропозицію добровільно повернути надміру виплачені кошти. Рішенням на відрахування від 20.07.2021 відповідачу встановлено відрахування у розмірі 20 відсотків з призначеної від 01.06.2021 допомоги на догляд. Таким чином у період з 01.08.2021 по 30.11.2021 за рахунок відрахувань погашено 4749,00 грн. Однак станом на момент подання позовної заяви належна до повернення сума заборгованості, залишок якої становить 15 521,00 грн. (20 270,00 грн. - 4 749,00 грн.) повернута не була. У зв`язку з чим, представник позивача просить суд стягнути з ОСОБА_1 надміру виплачену суму державної соціальної допомоги.
Крім того, 21.01.2022 на адресу Управління надійшло свідоцтво про смерть 20.12.2021 підопічної відповідачу особи - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі отриманої інформації рішенням від 28.01.2022 відповідач знята з виплати особам з інвалідністю з дитинства призначеної на сина з 01.01.2022.
Таким чином, внаслідок несвоєчасного повідомлення відповідачем про смерть опікуємої особи, утворилася переплата допомоги за період з 01.01.2022 по 28.02.2022 у розмірі 3 868,00 грн. (1934,00 грн. * 2 міс.). Належна до повернення сума надміру виплаченої державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства, яка становить 3 868,00 грн. повернута не була. 
У зв`язку з чим, представник позивача просила суд стягнути з ОСОБА_1 надміру виплачену суму державної соціальної допомоги.
Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2024 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради – Доскач В.В. подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення суми надміру виплаченої державної соціальної допомоги.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволеню, з огляду на наступне.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано недієздатним, встановлено над ним опіку, та призначено опікуном ОСОБА_1 .
Як вбачається з довідки до акту огляду МСЕК від 22.04.2019, ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності з дитинства на строк до 01.04.2020, дата чергового переогляду 20.04.2020.
Відповідно до висновку лікарської комісії щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І-ІІ групи внаслідок психічного розладу №255 від 29.01.2020 року, ОСОБА_2 , 2000 року народження, особа з інвалідністю ІІ групи внаслідок психічного розладу встановленого до 01.04.2020, потребує постійного догляду, догляд за ним постійно здійснює ОСОБА_1 . Висновок дійсний до 29 липня 2020 року.
ОСОБА_1 перебувала на обліку в Управлінні як отримувач наступних видів допомог: 
-Допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу згідно заяви від 31.01.2020 та рішення Управління від 14.02.2020 строком з 01.01.2020 по 31.03.2020 у розмірі 2027,00 грн. на місяць; 
- Державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства, призначеної на сина- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка виплачувалася Відповідачу згідно з рішенням Управління від 18.08.2020 за її заявою як опікуна за рішенням суду строком з 17.08.2020 по 02.03.2023 у сумі 1712,00 грн. на місяць, а з 01.12.2021 після перерахунку сума виплати складала 1934,00 грн. на місяць. 
Державна допомога відповідачу ОСОБА_1 призначалася та виплачувалася на ОСОБА_2 , 2000 року народження, який перебував під доглядом відповідача, відповідно до Порядку надання щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за нею, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1192 від 02 серпня 2000 року.
20.08.2020 року ОСОБА_1 в черговий раз звернулася із відповідною заявою до УСЗН ЗМР по Комунарському району про призначення допомоги, разом із заявою серед іншого надано копію довідки до акту огляду МСЕК від 03.03.2020 зі вказаним строком чергового переогляду 03.03.2023. Разом з тим, новий висновок лікарської комісії закладу охорони здоров`я щодо необхідності постійного стороннього догляду разом з заявою не надано (строк дії попереднього висновку від 29.01.2020 дійсний до 29.07.2020).
Рішенням УСЗН ЗМР по Комунарському району від 01.10.2020 ОСОБА_1 призначено виплату допомоги на догляд за інвалідом ІІ групи внаслідок психічного розладу на строк з 01.04.2020 по 30.06.2020 у сумі 2027 грн., та з 01.07.2020 по 31.07.2020 у сумі 2118 грн.
Розпорядженнями від 21.07.2020, 03.09.2020, 23.09.2020, 22.10.2020, 16.12.2020, 23.02.2021, 05.05.2021, 24.05.2021 ОСОБА_1 було продовжено строк виплати соціальної допомоги з 01.08.2020 по 31.05.2021 на період карантину в сумі 2027,00 грн. на місяць.
23.06.2021 ОСОБА_1 знову звернулася до УСЗН ЗМР по Комунарському району із заявою для отримання допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю, разом із заявою відповідачем надано висновок лікарської комісії закладу охорони здоров`я щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю виданий №353 від 22.06.2021 та дійсний до 03.03.2023. 
Рішенням від 30.06.2021 ОСОБА_1 на підставі нового висновку лікарської комісії призначено допомогу з 01.06.2021 по 30.06.2021 в розмірі 2189 грн., та з 01.07.2021 по 30.11.2021 в розмірі 2294,00 грн. щомісяця.
14.07.2021 року відповідачу було скеровано повідомлення з пропозицію добровільно повернути надміру виплачені кошти у сумі 19750 грн. на підставі того, що право на отримання допомоги за період 01.08.2020 по 31.05.2021 пропущеного відповідачем чергового огляду наявними документами не підтверджено. Рішенням про відрахування від 20.07.2021 відповідачу встановлено відрахування у розмірі 20 відсотків з призначеної від 01.06.2021 допомоги на догляд. Таким чином у період з 01.08.2021 по 30.11.2021 за рахунок відрахувань погашено 4749,00 грн.
Також, 21.01.2022 на адресу Управління надійшла копія свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , серії НОМЕР_1 від 21.12.2021 року, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішенням УСЗН ЗМР по Комунарському району від 28.01.2022 відповідач знята з виплати особам з інвалідністю з дитинства, призначеної на сина з 01.01.2022.
Довідкою розрахунку суми переплати по державній соціальній допомозі ОСОБА_1 за ОСОБА_2 в період з 01.01.2022 по 28.02.2022 року розмір переплати становить 3 868,00 грн. (2 міс. * 1934,00 грн.).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено недобросовісність відповідача у отриманні надміру виплачених коштів.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.
справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. 
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. 
Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.
З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, 
наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").
ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Умови, порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги, отримуваної відповідачем визначено Законом України “Про психіатричну допомогу”. На підставі вказаного Закону України Урядом затверджено Порядок надання щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за нею, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1192 від 02 серпня 2000 року.
Порядок призначення визначає перелік документів, які повинні бути надані для призначення державної допомоги, підстави для призначення виплати та її припинення та перелік дій особи-отримувача у разі виникнення обставин, внаслідок яких припиняється виплата допомоги, тощо.
Відповідно до абз.4 ч.1 ст.5 Закону України “Про психіатричну допомогу” держава гарантує грошову допомогу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - на догляд за нею. Розмір зазначеної допомоги розраховується як різниця між трьома прожитковими мінімумами на кожного члена сім`ї та середньомісячним сукупним доходом сім`ї за попередні шість місяців, але не може бути більше, ніж прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць.
Відповідно до п.4 Порядку призначення №1192, допомога на догляд надається дієздатній особі, яка зареєстрована або постійно проживає на одній житловій площі з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, і здійснює догляд за нею.
Згідно з п.7 Порядку №1192 для призначення грошової допомоги на догляд особою, яка звертається за її призначенням, подаються такі документи відповідним органам соціального захисту населення: заява; документ, що посвідчує особу; декларація про доходи та майновий стан; висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу; довідки про наявність і розміри земельних ділянок, виділених для ведення особистого підсобного господарства, городництва, сінокосіння, випасання худоби, та земельної частки, виділеної унаслідок розпаювання землі; копія довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, яка видана особі з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, за якою здійснюється догляд. Інформація про склад сім`ї заявника зазначається в декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги.
Пунктом 9 Порядку №1192 передбачено, що допомога на догляд призначається з місяця звернення за допомогою, якщо протягом місяця подані всі необхідні документи. Рішення про призначення допомоги на догляд або про відмову в її наданні приймається органом соціального захисту населення протягом 10 днів з дня подання документів, зазначених у пункті 7 цього Порядку.
Відповідно до рішення УСЗН ЗМР по Комунарському району від 01.10.2020 ОСОБА_1 призначено виплату допомоги до 31.07.2020 за відсутності висновку щодо необхідності стороннього догляду.
З попереднього висновку лікарської комісії щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І-ІІ групи внаслідок психічного розладу №255 від 29.01.2020 року вбачається кінцевий строк – 29.07.2020. 
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що доводи позивача про недобросовісність дій набувача соціальної допомоги в період з 01.08.2020 по 31.05.2021 є необґрунтованими.
Далі, відповідно до п.8 Порядку№1192, допомога на догляд призначається на шість місяців і виплачується щомісяця. У разі коли особа, яка здійснює догляд за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, є непрацюючим пенсіонером (особою з інвалідністю), їй призначається допомога на догляд на 12 місяців на підставі заяви та копії трудової книжки. У разі виникнення обставин, які можуть вплинути на право особи на допомогу, ця особа повинна в десятиденний строк повідомити про такі обставини орган, що проводить виплату допомоги.
Виплата допомоги на догляд припиняється у разі, коли: сталися зміни у складі сім`ї у зв`язку із смертю або зміною місця проживання особи з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу чи особи, якій надається допомога на догляд; закінчився строк установлення інвалідності I чи II групи і протягом місяця не підтверджено встановлення групи інвалідності, яка дає право на призначення допомоги на догляд; особа з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу перебуває на повному державному утриманні або стаціонарному лікуванні впродовж повного календарного місяця.
У разі виникнення обставин, внаслідок яких припиняється виплата допомоги на догляд, особи, яким надається допомога, зобов`язані в десятиденний строк повідомити органи, що провадять її виплату. Виплата допомоги припиняється з місяця, що настає за тим, у якому сталися зміни.
Згідно з п.13-1 Порядку №1192 , якщо внаслідок зловживань з боку громадян (подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі сім`ї, приховування обставин, що впливають на призначення і виплату допомоги на догляд тощо) були надміру виплачені суми допомоги, органи соціального захисту населення здійснюють такі заходи: визначають обсяг надміру виплачених коштів та встановлюють строки їх повернення залежно від матеріального стану особи; повідомляють одержувача допомоги про обсяг надміру виплачених коштів та строки їх повернення; у разі прийняття рішення про врахування надміру виплачених коштів при виплаті допомоги на догляд у наступні періоди провадять щомісячні відрахування у розмірі не більш як 20 відсотків призначеної допомоги; у разі неповернення надміру виплачених коштів добровільно в установлені строки вирішують питання про їх стягнення у судовому порядку.
Згідно абз. 5 п. 26 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 лютого 2021 р. № 79, якщо отримувачем приховано чи подано недостовірні дані або органом соціального захисту населення отримано інформацію про обставини, що вплинули на встановлення права на призначення державної соціальної допомоги, надбавки на догляд та визначення їх розміру, що призвело до надмірних виплат коштів, органи соціального захисту населення: визначають обсяг надміру виплачених коштів з місяця призначення державної соціальної допомоги, надбавки на догляд та встановлюють строки їх повернення залежно від матеріального стану отримувача; повідомляють отримувачу про обсяг надміру виплачених коштів та строки їх повернення.
Згідно п. 27 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 лютого 2021 р. № 79, надміру виплачені кошти державної соціальної допомоги, надбавки на догляд повертаються: отримувачем самостійно; за згодою отримувача у повному обсязі за рахунок наступних виплат; за рішенням органу соціального захисту населення за рахунок наступних виплат державної соціальної допомоги у розмірі, що не перевищує 20 відсотків щомісячної суми призначеної допомоги. У разі неможливості добровільного повернення або утримання надміру виплачених коштів державної соціальної допомоги, надбавки на догляд такі суми стягуються в судовому порядку.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
При цьому особа, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (частина перша статті 1213 ЦК України).
Пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
У якості критеріїв для того, аби вважати суму щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, виплаченою безпідставно і надмірно, в конструкції норм Порядку №1192, передбачено лише зловживання громадян у формі: 1) подання документів із свідомо неправдивими відомостями, 2) неподання відомостей про зміни у складі сім`ї, 3) приховування обставин, що впливають на призначення і виплату допомоги на догляд тощо.
21.01.2022 року Управлінням отримано копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , як зазначено на копії свідоцтва, -через скриньку.
Рішенням УСЗН ЗМР по Комунарському району від 28.01.2022 відповідач знята з виплати особам з інвалідністю з дитинства, призначеної на сина з 01.01.2022.
Звернувшись до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 , позивач посилався на те, що особа з інвалідністю ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак про даний факт, що впливав на призначення державної соціальної допомоги, відповідач позивача вчасно не повідомила.
Відповідно до положень частини першої статті, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до положень частини першої статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно ч.1, 2, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. 
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. 
Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Позивач вирішуючи питання про доцільність/необхідність стягнення з відповідача виплаченої допомоги, мав довести суду, що відповідач допустив зловживання.
Проте, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів свідомих та умисних дій відповідачки, що дали б підстави для висновку про приховування відповідачем вказаних обставин з метою отримання допомоги за січень та лютий 2022 року.
Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.
Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 02 липня 2014 року у справі 6-91цс14 та від 22 січня 2014 року у справі 6-151цс13.
Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, судом встановлено, що переплата соціальних 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи відомостей про те, що відповідачка, подаючи заяву про призначення соціальної допомоги, порушила будь-які норми законодавства або зазначила неправдиву інформацію, яка могла вплинути на призначення виплат. Про добросовісність відповідачки в отриманні спірної суми свідчать ті обставини, що у січні та лютому 2022 року строк виплати допомоги їй було продовжено за рішенням органу соціального захисту населення на законних підставах автоматично через карантин і закон не вимагав від неї подачі нового пакету документів.
Доводи апеляційної скарги є тотожними доводам позовної заяви та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу представника Департаменту соціального захисту населення Запорізької міської ради – Доскача Володимира Володимировича залишити без задоволення.
Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України. 
Повний текст судового рішення складено 13 грудня 2024 року.

Головуючий

Судді: