Справа № 299/3856/23

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        26 листопада 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Джуги С.Д., Мацунича М.В., 
за участі секретаря – Гусонька З.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 19 березня 2024 року (повне рішення складено 29.03.2024, головуючий суддя Леньо В.В.) у справі № 299/3856/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Позовні вимоги мотивовано тим, що з 18.09.1999 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Виноградівського районного суду від 19.06.2019 у справі №299/1520/19.
Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За час шлюбу сторони збудували житловий будинок по АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю подружжя. Сторони та їхні спільні діти зареєстровані в цьому будинку.
Право власності на цей житловий будинок зареєстровано у березні 2015 року одноосібно за відповідачем ОСОБА_1 , що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16.03.2015 та Витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.03.2015.
Даний будинок складається із житлового будинку літера А, загальною площею 182,5 кв.м. та житловою площею 60,9 кв.м., хвіртки, воріт та огорожі.
Вказувала, що відповідачу ОСОБА_1 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0595 га у АДРЕСА_1 , для будівництва житлового будинку, що стверджується Державним актом на право власності на землю серії І-ЗК № 004149 від 06.11.1997, виданим на підставі рішення виконкому Виноградівської міської ради народних депутатів від 30.09.1997 № 363.
Також зазначала, що 10.03.2015 за відповідачем ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,0595 га у АДРЕСА_1 , кадастровий номер кадастровий номер 2121210100:07:002:0128, що стверджується Витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.03.2015. Підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 19901226 від 11.03.2015. 
Оскільки відповідач у добровільному порядку не бажає поділити спільне майно, тому позивачка звернулася з позовом до суду, в якому просила:
1) здійснити поділ спільного майна подружжя та припинити право спільної сумісної власності на житловий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_1 ;
2) визнати за позивачкою ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки кадастровий номер 2121210100:07:002:0128, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;
3) визнати за відповідачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки кадастровий номер 2121210100:07:002:0128, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 19.03.2024 позовні вимоги ОСОБА_2 – задоволено.
Здійснено поділ спільного майна подружжя та припинено право спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_1 .
Визнано за позивачкою ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки кадастровий номер 21212101100:07:002:0128, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .
Визнано за відповідачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки кадастровий номер 21212101100:07:002:0128, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 .
Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 2534,36 гривень.

Короткий зміст вимог та доводи апеляційної скарги 

На це рішення суду подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Марина В.Г. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку шляхом безоплатної приватизації 27.06.1995, задовго до реєстрації шлюбу (18.09.1999), а відтак земельна ділянка є його особистою приватною власністю. 
На підтвердження будівництва будинку до шлюбу та спростування презумпції спільності майна подружжя, відповідачем до справи було надано: 
копію рішення Виконавчого комітету Виноградівської міської Ради народних депутатів Закарпатської області № 171 від 27.06.1995 щодо виділення у приватну власність ОСОБА_1  земельної ділянки у АДРЕСА_1 ; копію проекту забудови земельної ділянки від 03.01.1996; копію заяви  ОСОБА_1  від 14.05.1996 та акт енергоінспекції від 15.05.1996 щодо підключення енергопостачання; чеки, квитанції, накладні, видані на ім`я відповідача, у період з 1993 по 1999 рік, згідно з якими відповідачем було придбано будівельні матеріали для будівництва спірного будинку; копію висновку експертного дослідження № Д01/2024 від 08.01.2024, згідно з яким із будівельних матеріалів, що відображені у вищевказаних накладних, квитанціях та чеках – технічно можливо збудувати спірний будинок; копію довідки Виноградівського БТІ № 149, в якій зафіксовано, що станом на 15.08.2000 у будинку по АДРЕСА_1 є дві жилі кімнати площею 26,5 кв.м.; інші приміщення двоповерхової будівлі на той час існували, однак внаслідок відсутності в них опалення, не визнавались на той час житловими; копії записів в будинковій книзі про те, що станом на 15.08.2000 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєструвались у спірному житловому будинку.
Зазначає, що вищевказані докази, а також показання свідків підтверджують наступну хронологію подій:
із 1993 по 1999 роки відповідач придбавав будівельні матеріали;
27.06.1995 відповідач отримав право приватної власності на земельну ділянку;
03.01.1996 відповідач замовив проект забудови земельної ділянки індивідуального житлового будинку;
15.06.1996 ОСОБА_1 отримав дозвіл на підключення електроустановки для будівельного майданчика за адресою: АДРЕСА_2 , де з метою будівництва жилого будинку встановлено електролічильник за № 21027777; 
станом на липень 1999 року житловий будинок вже був збудованим, існувала житлова площа, вмонтовані вікна, дах, зроблено внутрішнє оздоблення, тощо, однак було відсутнє газопостачання, тому сторони відклали своє вселення в будинок до літа 2000 року;
станом на 15.08.2000 Виноградівським РБТІ зафіксовано наявність житлової площі: дві жилі кімнати площею 26,5 кв.м.; вказує, що інші приміщення двоповерхової будівлі були збудовані, однак внаслідок відсутності в них опалення, не визнавались житловими;
15.08.2000 сторони вселилися та зареєструвалися у житловому будинку.
Вказує, що очевидним є той факт, що сторони, одружившись 18.09.1999, не могли провести таке масштабне будівництво всього за рік подружнього життя, оскільки таке неможливо, ні з технічної, ні з матеріальної точки зору. 
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги жоден з перелічених доказів, не врахував, що відповідач, на його переконання, спростував презумпцію спільності майна подружжя.
Також місцевим судом не було враховано наступні показання свідків:
- ОСОБА_5 (генерального проектувальника житлового будинку) та ОСОБА_6 (інженера-будівельника, який безпосередньо будував житловий будинок), які надали покази про те, що спірний будинок фактично збудувався та був придатним для проживання ще до укладення шлюбу – до 18.09.1999. Однак, будинок був введений в експлуатацію та зареєстрований тільки в 2015 року, оскільки така практика є дуже поширеною серед пересічних громадян – не узаконювали свої будинки до тих пір, поки не вбачали в цьому потреби;
- ОСОБА_3 – матері відповідача, яка підтвердила той факт, що житловий будинок будувався до укладення шлюбу між сторонами, з 1997 по липень 1999 року. Мати зазначала, що фактично фінансувала будівництво свого сина, часто дарувала гроші на будматеріали, продавала з цією метою нерухоме майно, тощо;
- ОСОБА_7 – брата відповідача, який будував свій дім одночасно з відповідачем, в період з 1997 по літо 1999 p.p. та підтвердив той факт, що двоповерховий будинок ОСОБА_1 станом на літо 1999 року був збудованим і придатним для проживання.
- ОСОБА_8 – сусідки відповідача, яка підтвердила той факт, що спірний дім, а саме 1-й та 2-й його поверхи, дах, збудовані з 1997 по 1999 р., тобто до укладення шлюбу.
Вказує, що суперечливі покази свідків сторони позивачки є вигаданими та не підтверджені жодними документальними доказами, натомість показання свідків сторони відповідача є послідовними, правдивими, узгоджуються з письмовими доказами у справі. Суд не надав належну оцінку та не обґрунтував мотивів відхилення доказів, наданих відповідачем. 
При цьому позивачка не доводила свій розмір участі в будівництві будинку, а посилалася виключно на факт шлюбних відносин. 
Судом не враховано, що сама по собі державна реєстрація права власності на будинок під час перебування у шлюбі є формальною процедурою, не є підставою виникнення права власності, не свідчить, що це майно набуте у шлюбі.
Державна реєстрація права власності вважається лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
Апелянт у скарзі посилається на ряд постанов Верховного Суду у справах щодо поділу майна подружжя.
Досліджуючи обставини існування в особи права власності, суд має передусім встановлювати підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності. Відповідну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 911/3594/17 від 12.03.2019, справі № 392/1829/17 від 05.06.2019, у постанові об`єднаної палати КГС ВС від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18.
Згідно правових позицій Великої Палати Верховного Суду у справі № 680/214/16-ц від 23.06.2020 у справі № 916/2791/13 від 07.04.2020 державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільною ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007)
Майно, оплачене до шлюбу, залишається особистою приватною власністю одного з подружжя (хто придбав таке майно). Тобто, якщо майно оплачено чоловіком до шлюбу, незважаючи на те, що право власності виникло вже в період шлюбу, таке майно не є спільною власністю. Таку правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 20.06.2021 у справі № 711/1550/18.
У постанові від 12.06.2023 у справі № 712/8602/19 Верховний Суд зазначив, що сама по собі реєстрація нерухомого майна під час шлюбу – не є підставою для визнання нерухомого майна спільним сумісним майном подружжя, оскільки таке майно може бути набуте відповідачем до реєстрації шлюбу з позивачкою.
У постанові від 14.02.2020 у справі № 716/53/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що сам факт перебування у шлюбі на момент оформлення права власності на спірний будинок не є безумовною підставою для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку. Позивач має довести, розмір участі у будівництві (зведенні) будинку. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 719/232/16-ц від 19.09.2018, від 12.06.2023 у справі № 712/8602/19.
У даній справі відповідач придбав будівельні матеріали за власний рахунок до шлюбу, фактично збудував з них житловий будинок, але право власності, в розумінні реєстраційного підтвердження, здійснив вже у шлюбі.
Натомість позивачка не долучила жодного доказу, який би підтвердив її розмір участі в будівництві.
Крім того, скаржник вказує, що позивачка в даній справі дізналася про порушення свого цивільного права 05.10.2019, що підтверджується наявними в матеріалах справи скріншотами з онлайн-месенджера Вайбер, з яких вбачається, що ОСОБА_2 усвідомлювала, що її право порушено. Однак, позивачка звернулася до суду з позовом з пропуском позовної давності у червні 2023 року, тобто через 3 роки та 8 місяців. 
Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку (ухвала Верховного Суду від 21.07.2022 у справі № 127/2897/13-ц, постанова Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22).

Заперечення інших учасників справи

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє  ОСОБА_9 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Зокрема вказує, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 є спареним із житловим будинком по АДРЕСА_3 і такі будинки будувалися фактично одночасно, оскільки технологічно провести будівництво вказаних будинків окремо неможливо. Відтак показання свідків сторони відповідача про готовність будинку до 1999 року повністю спростовані матеріалами РБТІ, оскільки станом на травень 2000 року спарений будинок по АДРЕСА_1 був готовий тільки на 12%.
Зазначає, що відповідач вводить суд в оману, використовуючи документи, де фігурує ім`я його батька ОСОБА_1 , а не його власне. Наявні у справі квитанції, накладні, чеки на придбання різних будівельних матеріалів, датовані з 1993 року і виписані на ім`я « ОСОБА_1 ». Дані докази не стосуються предмету спору, оскільки по-перше: відсутні ідентифікаційні дані замовника (в багатьох чеках наявний допис тільки з ініціалами ОСОБА_1 ), а по-друге: вони стосуються батька відповідача, ім`я якого ОСОБА_1 . З протоколу допита свідка ОСОБА_10 достеменно стало відомо, що відповідач до 1995 року взагалі був тільки студентом училища, без роботи та заробітків, а тому навіть гіпотетично не мав можливості придбати жодні будівельні матеріали. При цьому батько відповідача ОСОБА_1 мав своє власне будівництво іншого нерухомого майна, а тому встановити, для якого будівництва були придбані та використані дані матеріали – неможливо, а відповідач належних доказів до суду не надав.
Вказує, що на день укладення сторонами шлюбу спірного будинку не існувало, був тільки залитий фундамент на два майбутні спарені будинки. Саме тому, у 1999 році сторони проживали в гуртожитку ВПТУ. 
Стосовно довідки РБТІ № 149 від 15.08.2000, в якій зазначено, що у спірному будинку наявні дві житлові кімнати площею 26,5 кв.м., вказує, що така довідка була отримана сторонами тільки з метою подання її до паспортного столу для отримання «прописки».
Відомості у цій довідці не підтверджені жодним іншим належним технічним документом, що наявний у РБТІ стосовно готовності будинку. Крім того вона датована 15.08.2000 (вже рік як сторони перебували в шлюбі) і має дані про дві кімнати площею 26,5 кв.м., натомість спірний будинок має п`ять житлових кімнат, два поверхи і загальну площу 182.5 кв.м, житлову площу 60.9 кв.м., що свідчить про те, що спірний будинок не міг бути завершений будівництвом до вересня 1999 року.
Зазначає, що показання свідка ОСОБА_11 (племінниці відповідача) є недопустимими та неналежними, оскільки така народилася тільки після 2000 року, є родичкою відповідача, а також працівницею адвоката Марини В.Г., про що свідчить наявна у справі довіреність АБ «Марина Юридичний захист» від 06.06.2021.
Стосовно показань свідків ОСОБА_10 (брата відповідача) та ОСОБА_3 (матері відповідача) – зауважує про тісний родинний зв`язок, зацікавленість у справі, необ`єктивність. Їх твердження про завершення будівництва у 1999 році обох спарених будинків є недостовірними, спростовуються тим, що у травні 2000 року ОСОБА_7 отримано довідку у РБТІ про стан готовності будинку АДРЕСА_3 , їм надано дозвіл на купівлю-продаж недобудованого будинку готовністю 12% на підставі рішення виконкому Виноградівської міської ради від 30.05.2000 № 169, і саме між продавцем ОСОБА_7 та покупцем ОСОБА_3 укладено 08.06.2000 договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом жилого будинку АДРЕСА_3 , готовність якого складала 12%.
Щодо свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 – які також є родичами відповідача, надали недостовірні покази щодо готовності обох будинків вже у 1999 році, хоча саме ці особи підписували офіційні інженерні та технічні документи про будівництво даного майна тільки у 2009 році. 
Посилання скаржника на постанови Верховного Суду є необґрунтованим, оскільки такі ухвалено не у подібних правовідносинах; не є подібними (тотожними, аналогічними) предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також різне матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Стосовно строків позовної давності вказує, що причини пропуску є поважними з огляду на те, що 24.02.22 ворог атакував Україну, шляхом широкомасштабного вторгнення. До травня 2022 року адвокат Нечаєв В.В. взагалі не працював, оскільки займався гуманітарними питаннями для ВПО, до 01.06.2023 в Закарпатській області пролунало 279 повітряних тривог (час, коли офіційні органи зачиняються і не працюють), а за зиму 2022-2023 в АДРЕСА_4 відбулось 111 днів відключень електроенергії (дані з відкритих джерел). З моменту вторгнення ворога – перші 71 день по країні було відключено всі реєстри та сервіси, працювати було неможливо через відсутність доступу до інформації, зокрема до ДРРП. Ці фактори вплинули на будь-яку судову справу, вони є об`єктивними та форсмажорними, а тому такі причини є дійсно поважними.

Межі розгляду справи та явка учасників справи

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2 ст. 367 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, позиції представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Фактичні обставини справи та застосовані норми права

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. 
Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Згідно вимог частини першої ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 18.09.1999 між ОСОБА_1 та ОСОБА_14 зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 від 18.09.1999 (а.с.8 т.1).
Даний шлюб розірвано рішенням Виноградівського районного суду від 19.06.2019 у справі № 299/1520/19, яке набрало законної сили 22.07.2019 (а.с.14-15 т.1).
Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: донька ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9, 10 т.1).
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер: 34956789 від 16.03.2015, ОСОБА_1 належить на праві приватної власності житловий будинок з надвірними спорудами у АДРЕСА_1 , загальною площею 182,5 кв.м, житлова 60,9 кв.м. (а.с.23-24 т.1).
Право власності на цей житловий будинок з надвірними спорудами зареєстровано одноосібно за ОСОБА_1 13.03.2015, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.03.2015 (а.с.25-26 т.1).
Крім цього рішенням виконкому Виноградівської міської ради від 30.09.1997 № 363  ОСОБА_1 , мешканцю АДРЕСА_5 , передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0595 га у  АДРЕСА_1 , для будівництва житлового будинку, та видано Державний акт на право приватної власності на землю І-ЗК №004149 від 06.11.1997 (а.с.27-28 т.1).
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.03.2015 право приватної власності на вказану земельну ділянку в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 2121210100:07:002:0128 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0595 га зареєстровано 10.03.2015 за ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю І-ЗК № 004149 від 06.11.1997 (а.с.29-30 т.1).
Вказані обставини щодо належності на праві власності ОСОБА_1 житлового будинку у АДРЕСА_1 загальною площею 182,5 кв.м., рік побудови 2009, та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0595 га, кадастровий номер 2121210100:07:002:0128, підтверджені також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19.01.2022 № 295358575 (а.с.31-33 т.1).
Згідно з доданими до справи квитанціями, чеками та товаросупровідними документами на ім`я ОСОБА_1 придбавалися різні будівельні матеріали у період із липня 1993 року по вересень 1999 року (а.с.111-138 т.1). 
Перелік вказаних будівельних матеріалів за наданими чеками, квитанціями, накладними із датами таких документів зазначено у висновку експерта за результатом будівельно-технічного дослідження від 08.01.2024 № Д01/2024 та досліджено судом (а. с. 215-216 т. 2).
Відповідно до висновку експерта від 08.01.2024 № Д01/2024 технічна можливість провести будівельні робот із будівництва житлового будинку, площа та технічні характеристики якого зазначені в технічному паспорті від 18.12.2008 на житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , з найменувань та одиниць будівельних матеріалів, які були придбані згідно з чеками /квитанціями/ накладними з 1993 по 1999 р.р. та видані на ім`я ОСОБА_1 , найменування, кількість та номери яких виписані на 17 арк. цієї експертизи, існує, а саме технічно можливо виконати наступні будівельні роботи: виготовити фундамент будинку, виготовити перекриття (2 шт. – 1-й та 2-й поверхи), виготовити стіни будинку та дах (кришу). Також технічно можливо простелити дерев`яний паркет площею 120 кв.м. та розпочати часткове виготовлення простих щитових дверей (а.с.200-218, 219-226 т.2).
Згідно з доданими до справи платіжними квитанціями, рахунками за комунальні послуги, здійснювалася оплата за комунальні послуги, зокрема за об`єктом у АДРЕСА_1 (а.с.139-191 т1).
Відповідно до заяви від 14.05.1996 та акту допуску в експлуатацію від 15.06.1996 абоненту ОСОБА_1 надано дозвіл на підключення електроустановки будмайданчика, будівництва житлового будинку (а.с.192, 193 т.1).
Згідно довідки від 15.08.2000 № 149 у житловому будинку по АДРЕСА_1 є дві жилі кімнати жилою площею 26,5 кв.м. (а.с.92 т.3).
У наданій до справи копії з будинкової книги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у АДРЕСА_1 з 15.08.2000 (а.с. 90-91 т.3).
Також встановлено, що житлові будинки по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_6 – є «спареним» об`єктом будівництва, що має спільний фундамент, спільну стіну та дах. 
Рішенням виконавчого комітету Виноградівської міської ради від 30.05.2000 №269 «Про надання дозволу на продаж-купівлю недобудованих будівництвом будинків громадян міста» надано дозвіл ОСОБА_7 , мешканцю АДРЕСА_5 продати, а ОСОБА_3 , мешканці АДРЕСА_5 купити недобудований будівництвом будинок по АДРЕСА_3 в 12% готовності (а.с.4, 5 т.3).
08.06.2000 між продавцем ОСОБА_7 та покупцем ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом жилого будинку за адресою АДРЕСА_1 , готовність якого становила 12% (а.с. 6-7 т. 3).
Рішенням виконавчого комітету Виноградівської міської ради від 24.03.2009 № 97 надано ОСОБА_3 дозвіл на завершення самочинно розпочатого будівництва індивідуального житлового будинку у АДРЕСА_1 (а.с. 18 т. 3).
09.06.2009 Інспекцією ДАБК у Закарпатській області надано ОСОБА_3 дозвіл на виконання будівельних робіт № 940 щодо завершення самочинно розпочатого будівництва індивідуального житлового будинку у АДРЕСА_1 . За цим дозволом будівельні роботи проводяться інженером-будівельником ОСОБА_6 , авторський нагляд здійснює: архітектор ОСОБА_5 , технічний нагляд здійснює: інженер-будівельник ОСОБА_17 (а.с. 17 т. 3).
Будівельний паспорт на замовлення ОСОБА_3 щодо завершення самочинно розпочатого будівництва індивідуального житлового будинку у АДРЕСА_1 виготовлено у травні 2009 року (а.с. 19 т. 3).
Згідно з Актом готовності об`єкта до експлуатації від 10.12.2010 № 1445 будівництво індивідуального житлового будинку у АДРЕСА_1 розпочато 2009 року, закінчено роботи 2010 року (а.с. 14-16 т. 3). 
Рішенням виконавчого комітету Виноградівської міської ради від 25.01.2011 № 11 вирішено визнати право власності за ОСОБА_3 і видати їй свідоцтво про право власності на житловий будинок у АДРЕСА_1 (а.с. 13 т. 3).
Заяву про державну реєстрацію права власності на житловий будинок у АДРЕСА_1 подано ОСОБА_3 04.02.2011 (а.с. 12 т. 3).
Такі ж документи містяться у справі і щодо об?єкта по АДРЕСА_1 .
Так, рішенням виконавчого комітету Виноградівської міської ради від 24.03.2009 № 98 надано ОСОБА_1 дозвіл на завершення самочинно розпочатого будівництва індивідуального житлового будинку у АДРЕСА_1 (а.с. 32 т. 3).
09.06.2009 Інспекцією ДАБК у Закарпатській області надано ОСОБА_1 дозвіл на виконання будівельних робіт № 941 щодо завершення самочинно розпочатого будівництва індивідуального житлового будинку у АДРЕСА_1 . За цим дозволом будівельні роботи проводяться інженером-будівельником ОСОБА_6 , авторський нагляд здійснює: архітектор ОСОБА_5 , технічний нагляд здійснює: інженер-будівельник ОСОБА_17 (а.с. 31 т. 3).
Будівельний паспорт на замовлення ОСОБА_1 щодо завершення самочинно розпочатого будівництва індивідуального житлового будинку у АДРЕСА_1 виготовлено 22.05.2009 (а.с. 30 т. 3).
Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої управлінням ДАБІ у Закарпатській області від 29.01.2015 замовником ОСОБА_1 , будівництво індивідуального житлового будинку у АДРЕСА_1 розпочато 09.06.2009, закінчено: грудень 2014 року, строк введення в експлуатацію 1 квартал 2015 року (а.с. 45-51 т.3).
Відповідно до замовлення від 15.01.2015 № 7617 ОСОБА_1 просив провести основну інвентаризацію жилого будинку в АДРЕСА_1 (а.с.28 т.3).
Із заяви-замовлення №19807 від 15.01.2015 вбачається, що ОСОБА_1 просив провести поточну інвентаризацію житлового будинку в АДРЕСА_1 (а.с.29 т.3).
Згідно з технічним паспортом на індивідуальний житловий будинок у АДРЕСА_1 , виготовленим 21.01.2015 на замовлення ОСОБА_1 , рік побудови цього житлового будинку вказано 2009 (а.с. 44, 38-44 т. 3)
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07.06.2023 №334932379 слідує, що належний ОСОБА_1 житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 182,5 кв.м., побудовано 2009 року (а.с.35-37 т.3).
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007, №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
При цьому, суд враховує правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів, згідно яких у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 161/14948/19, від 09.07.2021 у справі № 161/8116/19. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до положень ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними, допустимими та достовірними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.3 ст. 12, ст..ст. 77-79, ч.11 ст 81).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).
Обставини часу початку будівництва та часу його завершення повинні доводитися відповідними письмовими доказами, які наявні в матеріалах справи.
В судовому засіданні належними та допустимими письмовими доказами - рішенням виконавчого комітету Виноградівської міської ради від 24.03.2009 № 98; дозволом Інспекції ДАБК на виконання будівельних робіт на завершення самочинно розпочатого будівництва індивідуального житлового будинку № 941 від 09.06.2009; будівельним паспортом, виготовленим 22.05.2009; декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, згідно якої будівництво індивідуального житлового будинку у АДРЕСА_1 розпочато 09.06.2009, закінчено: грудень 2014 року, строк введення в експлуатацію 1 квартал 2015 року - достеменно встановлено, що спірний житловий будинок набутий під час зареєстрованого шлюбу, а отже є спільною сумісною власністю сторін.
Колегія суддів відхиляє показання свідків, що спірний будинок було збудовано до укладення сторонами шлюбу, оскільки такі суперечать матеріалам справи. Крім того, колегія зазначає, що згідно дозволу на виконання будівельних робіт № 941, виданого Інспекцією ДАБК 09.06.2009 у Закарпатській області, будівельні роботи проводяться інженером-будівельником ОСОБА_6 , авторський нагляд здійснює архітектор ОСОБА_5 ; свідки ОСОБА_3 (мати відповідача) та ОСОБА_7 (брат відповідача, який вказував, що будував свій дім одночасно з відповідачем) у 2000 році уклали договір купівлі-продажу недобудованого будівництвом будинку АДРЕСА_7 , який є спареним зі спірним будинком АДРЕСА_1 . 
Матеріалами справи чітко встановлено дату початку будівельних робіт спірного будинку (09.06.2009), завершення будівництва (грудень 2014 року), прийняття нерухомого майна до експлуатації (1 квартал 2015 року), державної реєстрації збудованого будинку в АДРЕСА_1 – березень 2015 року. 
Доводи відповідача про те, що вказаний будинок було фактично збудовано за придбані ним матеріали до реєстрації шлюбу (18.09.1999) і тільки в 2015 року його фактично узаконено – є голослівними та необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм ч. 2 ст. 331 ЦК України.
Відповідачем не доведено належними і допустимими доказами того, що будівництво спірного будинку здійснювалося за його особисті кошти та не спростовано презумпції спільності права власності подружжя на будинок, який набутий ними в період шлюбу.
Отже, спірний будинок сторони набули під час шлюбу, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. 
Оскільки спірний житловий будинок сторони набули за час перебування в шлюбі, то з урахуванням положень статті 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю колишнього подружжя та, з огляду на положення статті 70 СК України, підлягає поділу в рівних частках - по 1/2 частині.

Стосовно вимоги про поділ земельної ділянки слід зазначити таке.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 (провадження № 61-3478св18), зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України».
Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Дана правова позиція додатково викладена у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18 (провадження № 61-4680св23).
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11, у разі, якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку. У зв`язку з тим, що земельну ділянку виділено у власність для обслуговування цього будинку, то в чоловіка, за яким визнається право власності на 1/2 частину будинку, в такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.
 
Незважаючи на те, що земельна ділянка, на якій збудовано спірний будинок, набута відповідачем до шлюбу в порядку приватизації, однак з врахуванням того, що на такій подружжям за час шлюбу збудовано житловий будинок, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що земельна ділянка підлягає поділу між подружжям.
Судова колегія відхиляє посилання відповідача на те, що позивачка звернулася з позовом у червні 2023 року з пропуском позовної давності, оскільки дізналася про порушення свого цивільного права 05.10.2019. Відповідно до 12 прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 257 (загальна позовна давність) цього Кодексу, продовжувались на строк дії такого карантину. Карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) було встановлено Кабінетом Міністрів України з 12 березня 2020 року (Постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211) та відмінений з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року (Постанова Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651). 
Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування чи зміни рішення суду колегія суддів не вбачає. У відповідності до ст.375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст.374, ст. 375, ст. ст.381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
       Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 19 березня 2024 – залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       Повне судове рішення складено 06 грудня 2024 року.

Головуюча 

Судді: