ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2024 р.	Справа № 639/3159/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Русанової В.Б. ,
за участю секретаря судового засідання Щурової К.А.
представників сторін: позивача - Подлозного А.В., представника позивача - Кузнецова А.І.,

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.09.2024, головуючий суддя І інстанції: Єрмоленко В.Б., м. Харків, повний текст складено 05.09.24 року по справі № 639/3159/24
          за позовом            ОСОБА_1  
          до           Головного управління Національної поліції в Харківській області      третя особа            Інспектор відділення поліції № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області лейтенант поліції ОСОБА_2 
          про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,
ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції України в Харківській області (далі по тексту – ГУНП в Харківській області, відповідач), інспектора відділення поліції № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_2 (далі по тексту – інспектор, третя особа), у якому просив суд:
- скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2221053 від 23.05.2024, складену інспектором відділення поліції № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції Колеснік Русланом Андрійовичем, про притягнення ОСОБА_1 11.09.1997 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, а справу закрити;
- судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування позовних вимог послався на протиправність оскаржуваної постанови серії ЕНА № 2221053 від 23.05.2024, як такої, що винесена за відсутності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП.
Пояснив, що ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі по тексту – Закон № 580-VIII) передбачає 11 підстав для зупинки транспортного засобу, водночас, такої підстави, як «формальна перевірка документів», навіть із врахуванням введення на території України військового стану, не передбачено.
Переконував, що матеріали справи не містять будь-яких доказів законності зупинки транспортного засобу позивача, оскільки по вул. Інженерній у с. Пісочин відсутній блокпост, позивач не порушував комендантську годину та правил дорожнього руху.
З огляду на те, що авто позивача було зупинено у вечірній час о 21:18 год, скло автомобіля (в тому числі лобове) є тонованими, працівники поліції жодним чином не могли побачити нібито не пристебнутий пасок безпеки.
До того ж, у діях позивача відсутній умисел, що слугує однією із ознак складу адміністративного правопорушення. Так, при складенні оскаржуваної постанови ОСОБА_1 одразу надав письмові пояснення та зазначив, що він не є власником вказаного автомобіля, користувався ним вперше, у зв`язку із невідкладними сімейними обставинами - з метою прибуття додому до дружини, якій стало зле. Про те, що номерний знак не відповідає встановленим зразкам йому нічого не було відомо, а у разі усвідомлення вказаних обставин він не скористався би вказаним автомобілем.
Стверджував про порушення відповідачем процедури розгляду справи, зокрема позивачу не було роз`яснено передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП його прав та обов`язків, що підтверджується відсутністю підпису у пункті 8 спірної постанови.
Крім того, всупереч приписів ч. 3 ст. 283 КУпАП в оскаржуваній постанові не зазначено відомості про технічний засіб, яким здійснено фіксацію вчинення адміністративного правопорушення, що слугує самостійною підставою для її скасування.
Звернув увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.05.2018 у справі № 337/3389/16-а, в якій останній виснувався, що у випадку, якщо у постанові про накладення адміністративного стягнення не вказано технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис, то провадження підлягає закриттю на підставі ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Так, у разі відсутності в оскаржуваній постанові у справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.09.2024 у справі № 639/3159/24 у позові ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області, третя особа- Інспектор відділення поліції № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області лейтенант поліції ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 2221053 від 23.05.2024 - відмовлено.
Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.09.2024 у справі № 639/3159/24 і ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 ; розгляд апеляційної скарги провести у порядку позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та всі судові засідання проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, шляхом використання Підсистеми відеоконференції зв`язку ЄСІТС, за участі представника апелянта – адвоката Кузнецова Анатолія Ігоровича.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про залишення судом першої інстанції поза увагою того факту, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, що в свою чергу, призвело до прийняття помилкового рішення у справі, а тому наявні підстави для його скасування.
Звернув увагу, що в судовому засіданні працівник поліції пояснив зупинку автомобіля позивача непристебнутим паском безпеки, водночас доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять. До того ж, з відеозаписів вбачається, що посадові особи протягом півтори години часу повідомляли водія, що він порушив тільки п.п. «в» п. 2.9 ПДР України, а саме керування водієм транспортним засобом з номерним знаком, що не відповідає вимогам стандартів, а вже при спілкуванні в телефонній розмові з адвокатом о 22:45 год повідомили, що під час перевірки документів було виявлено, що водій керує транспортним засобом без пристебнутого паску безпеки.
Разом з цим, відповідальність за непристебнутий пасок безпеки передбачена ч. 5 ст. 121 КУпАП, в той час, як на позивача складена постанова лише за ч. 1 ст. 121-1 КУпАП, що є зовсім іншим видом порушення, а тому зміст оскаржуваної постанови в розумінні ст. 283 КУпАП не відповідає дійсним обставинам справи, що є грубим порушенням діючого законодавства.
Крім того, автомобіль був зупинений у вечірній час доби о 21:18 год, що з урахуванням затонованості скла фізично унеможливлювало побачити непристебнутий пасок безпеки. Також, позивачем надавались пояснення у судовому засіданні в суді першої інстанції з приводу того, що на вимогу працівника поліції він зупинив авто, відстебнув пасок безпеки і тільки потім відчинив вікно автомобіля.
Додатково наголосив на відсутності в оскаржуваній постанові відомостей про технічний засіб, яким здійснено відеозапис. Так, всупереч вимог ст. 283 КУпАП не вказано марки і моделі бодікамери, що є самостійною підставою для скасування спірної постанови.
Переконував, що при винесенні постанови поліцейський незаконно розглянув справи із суттєвими процесуальними порушеннями прав позивача, зокрема не роз`яснив права, не здійснив будь-якої підготовки до розгляду справи, не оголосив посадову особу, яка здійснювала розгляд справи, не вирішив клопотання та скаргу щодо незаконної зупинки ТЗ та не дослідив докази.
Інші доводи дублюють зміст позовної заяви.
Відповідач у надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти доводів викладених в ній, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Звернув увагу, що наявним в матеріалах справи відеозаписом підтверджуються всі фактичні обставини у справі, які вказують на те, що позивач здійснював керування автомобілем з номерним знаком, який йому не належить, будучи при цьому непристебнутим паском безпеки. Дані з відеозаписів взаємодоповнюють один одного та в сукупності підтверджують вказані обставини.
Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14.02.2018 у справі № 735/1246/15-а стверджував, що посилання позивача на окремі процедурні порушення при притягненні його до адміністративної відповідальності не можуть спростовувати правомірності спірної постанови відповідача, оскільки не доводять відсутності факту порушення.
Обґрунтовуючи відсутність у спірній постанові санкції за порушення правил користування паском безпеки пояснив, що в силу ст. 36 КУпАП при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо. Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. 
Таким чином, в даному випадку поліцейським було правомірно винесено спірну постанову, оскільки санкція частини 1 статті 121-3 КУпАП більша ніж санкція частини 5 статті 121 КУпАП, а винесення двох постанов суперечить вимогам ст. 36 КУпАП.
Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги з підстав та мотивів, викладених у скарзі, просили їх задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позову. 
Відповідач та третя особа у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом розміщення на веб-порталі "Судова влада" повідомлення про виклик у судове засідання, про причини неявки до суду не повідомили. 
Відповідно до ч. 3 ст. 268 та ч. 2 ст. 313 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що відносно позивача складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2221053, за змістом якої 23 травня 2024, о 21:18:46 у селищі Пісочин, вул. Інженерна, ОСОБА_1 , 1997 р.н. здійснював рух на транспортному засобіLand Cruiser Prado 150 з номерним знаком НОМЕР_1 , що не належить цьому засобу, чим порушив вимоги п.п. 2.9 «в» Правил дорожнього руху.
Під час руху на транспортному засобу, обладнаному засобами пасивної безпеки, не був пристебнутий паском безпеки, чим порушив також п.п. 2.3 в) ПДР. 
На ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 121-3 ч.1 КУпАП, у вигляді штрафу у розмірі 1190 грн.
У пункті 7 оскаржуваної постанови зазначено, що до постанови додаються відеозаписи зі службової бодікамери 10 ( а.с. 66, 87, 7).
Судом першої інстанції встановлено, що місцем встановлення адміністративного правопорушення і розгляду справи є блокпост № 40 ( «Олешки, с.Пісочин). Розташування блокпоста № 40 «Олешки» визначено наказом ГУНП в Харківській обл. № 186 дск від 13.05.2024 р.
З посиланням на Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1455, та Порядок перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 року № 1456, суд зазначив, що уповноважені особи Національної поліції, СБУ, Національної гвардії, Держприкордонслужби, ДМС, Держмитслужби та Збройних Сил, які визначені в наказі коменданта, мають право зупиняти транспортні засоби в разі проїзду транспортних засобів через блокпости та контрольні пункти в`їзду-виїзду, а тому визнав неспроможними доводи позивача про незаконність зупинки транспортного засобу на блокпосту за відсутності порушення ПДР України; не знайшли свого підтвердження також посилання представника позивача на те, що місцем зупинки автомобіля не був блокпост.
Крім того, судом встановлено, що при проїзді (проходженні) блокпосту ОСОБА_1 згідно встановленого порядку зменшив швидкість автомобіля, опустив скло водія, увікнув світло в салоні автомобіля, а тому працівниками поліції звернули увагу на не пристебнутий пасок безпеки. Зазначені обставини підтверджуються також оглянутим відеозаписом з боді камер.
В судовому засіданні ОСОБА_1  пояснив, що він з сім`єю тимчасово  проживає  за містом, у сел. Березівка. 23.05.2024 знаходився в м.Харкові, перебував на лікарняному. Ввечері зателефонувала дружина та повідомила, що погано себе почуває. Його дідусь ОСОБА_3 надав йому свій автомобіль Toyota Prado 150, який придбано у лютому 2024. Він не знав державний номер автомобіля та не звернув на нього увагу, вперше керував автомобілем. При зупинці на блокпосту у Пісочині від поліцейського дізнався, що номерний знак не належить цьому автомобілю. Стверджував, що у разі усвідомлення цих обставин він би не скористався автомобілем. Вважає, що в його діях відсутній умисел на вчинення цього правопорушення, як суб`єктивної сторони, що виключає адміністративне порушення. 
Свідок ОСОБА_3 пояснив, що він з 20.02.2024 є власником автомобіля Toyota Prado державний номерний знак НОМЕР_2 . До нього одного разу приїхав знайомий, прізвища якого не знає та запропонував номери НОМЕР_1 , які можна оформити. Оскільки вони сподобались ОСОБА_3 , він відразу замінив дійсний державний номер на запропонований та коли онук попросив автомобіль 23.05.2024 не повідомив його про це.
Суд вважав пояснення позивача та свідка ОСОБА_3 хибними та такими, що не відповідають дійсності і дані з метою уникнути відповідальності позивача за адміністративне правопорушення з огляду на те, що фактично постійним користувачем автомобіля Toyota Land Cruiser Prado 150 білого кольору державний номер НОМЕР_2 є не його власник ОСОБА_3 , 1948 року народження, а позивач ОСОБА_1 , який не міг бути не обізнаним з  Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. № 1371).
Судом враховано, що з відеозапису реєстратора вбачається, що поліцейський попросив  позивача пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1, а саме посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб. Проте, замість виконання вимог про надання документів, ОСОБА_1 повідомив, що є діючим поліцейським, проте не надав службового посвідчення чи посвідчення на право керування транспортним засобом. При оформленні адміністративного правопорушення поліцейським встановлено, що номерний знак на автомобілі НОМЕР_1 не належить цьому автомобілю, на що ОСОБА_3 зазначив, що є поліцейським і використовує транспортний засіб з номерами «подвесками».
За висновком суду, якби ОСОБА_1 не знав які номерні знаки на автомобілі і що вони не відповідають дійсності, він би відразу не відповів поліцейському, не виходячи з автомобіля, що це номери «подвески». Крім того, у нього на телефоні малось свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Отже, позивач достеменно усвідомлений, що керує автомобілем з номерним знаком, що не належать цьому автомобілю.
Судом також взято до уваги, що 06.06.2024 складено постанову про накладення адміністративного стягнення за керування автомобілем Toyota Land Cruiser Prado 150 з номером НОМЕР_1 на ОСОБА_1 , який скориставшись переданим у користування автомобілем дідуся ОСОБА_3 , 06.06.2024 у м. Мерефі зупинений на вул. Дніпровській, 18. 
При цьому, при зверненні з позовом про скасування постанови про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 121-3 КУпАП від 06.06.2024 представником позивача викладені аналогічні (дослівні) обґрунтування про те, що нібито позивач скористався транспортним засобом вперше, у зв`язку з невідкладними обставинами, та якби усвідомлював про невідповідність номеру встановленим зразкам не скористався автомобілем, що виключає умисел на вчинення правопорушення, як суб`єктивної сторони та склад адміністративного правопорушення.
Зазначивши, що Кодекс адміністративного судочинства України передбачає не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч. 2 статті 77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 статті 77КАС України), суд першої інстанції дійшов висновку про те, що належних та допустимих доказів відсутності адміністративного правопорушення позивачем не надано.
Посилання представника позивача на те, що відеозаписи є неналежними доказами за висновком суду спростовуються змістом оскаржуваної постанови від 23.05.2024 серії ЕНА № 2221053 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, яка у п. 7 «До постанови додається» містить посилання на інші матеріали справи, пояснення водія, технічний засіб, за допомогою якого здійснено даний відеозапис- службова боді камера 10.
Доводи представника позивача про те, що під час складання протоколу про адміністративне правопорушення посадова особа, яка його склала, не повідомила ОСОБА_1 про права та обов`язки особи, що притягається до адміністративної відповідальності та не роз`яснила його право на отримання безоплатної правової допомоги суд вважав безпідставними, оскільки працівником поліції роз`яснені права позивача, а деякі положення двічі, хоча ОСОБА_1 повідомив, що знає свої права, що підтверджується відеозаписом із камер працівників поліції. Окрім того, протокол про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 2221053 від 23.05.2024 містить пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. ОСОБА_1 власноруч склав пояснення, перед якими своїм підписом підтвердив, що йому роз`яснена ст. 63 Конституції України про право не надавати свідчення проти себе та членів своїх сімей (а.с. 8-9).
Щодо посилань представника позивача в судовому засіданні на те, що ОСОБА_1 не скористався правовою допомогою, то як підтверджується відеозаписом позивач відразу зателефонував адвокату, який весь час знаходився на зв`язку в режимі гучномовця, представник позивача активно та емоційно спілкувався як з позивачем, так і з інспектором, повторно роз`яснював ОСОБА_1 його права, наполягав на незаконній зупинці транспортного засобу.
У подальшому, інспектором було оголошено зміст протоколу, передані ОСОБА_1 два примірника для підписання. Позивач підписав оригінал, який передав інспектору, а другий примірник, де відсутній його підпис у п. 8 та п. 9 про отримання копії постанови, залишив собі, що спростовує твердження представника позивача про те, що позивачу не роз`яснені процесуальні права, порядок оскарження. Оригінал постанови серії ЕНА № 2221053 від 23.05.2024, доданий відповідачем, містить у пунктах 8, 9 постанови підпис ОСОБА_1 ( а.с. 66).
З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку про те, що інспектор відділення поліції № 2 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області лейтенант поліції ОСОБА_2 діяв на підставі та у межах визначених Законом України «Про Національну поліцію» повноважень, з дотриманням норм ст.ст. 245, 251, 280 КУпАП, визначених ст.268 КУпАП прав особи, яка притягається до адмінвідповідальності, а винесена ним постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2221053 від 23.05.2024 за своїм змістом відповідає ст.283 КУпАП, містить посилання на докази, на підставі яких він дійшов висновку про наявність у діях ОСОБА_1 події та складу адмінправопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП, є законною, адміністративний позов слід залишити без задоволення.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
На виконання пункту 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до статті 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:
1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху;
2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;
3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;
4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;
5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;
6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;
7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху;
8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;
9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв;
10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту;
11) якщо є наявна інформація, яка свідчить про те, що водій або пасажир транспортного засобу є особою, яка самовільно залишила місце для утримання військовополонених.
Поліцейський зобов`язаний зупиняти транспортні засоби у разі:
1) якщо є інформація, що свідчить про порушення власником транспортного засобу митних правил, виявлені митними органами відповідно до Митного кодексу України, а саме: порушення строків тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту іншого транспортного засобу особистого користування, використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, розкомплектування чи передачу у володіння, користування або розпорядження такого транспортного засобу особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту;
2) якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб, який зареєстрований в іншій країні, не зареєстрований в Україні у встановлені законодавством строки чи перебуває на території України з порушенням строків тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту, чи використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, чи переданий у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту.
Поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який указами президента неодноразово продовжувався та діє станом по сьогоднішній день.
Механізм перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, крім обмежень, визначених Конституцією України визначено Порядком перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 № 1456 (далі по тексту – Порядок № 1456).
Відповідно до пункту 5 Порядку № 1456 право на проведення перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян надано відповідним уповноваженим особам Національної поліції, СБУ, Національної гвардії, Держприкордонслужби, ДМС, Держмитслужби та Збройних Сил, які визначені в наказі коменданта.
За змістом пункту 10 Порядку № 1456 уповноважена особа має право зупиняти транспортні засоби в разі:
порушення водієм Правил дорожнього руху;
якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;
якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;
якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;
необхідності здійснення опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;
необхідності залучення водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;
необхідності обмеження чи заборони руху транспортних засобів;
якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;
порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв;
проїзду транспортних засобів через блокпости та контрольні пункти в`їзду-виїзду.
Колегією суддів встановлено, що підставою для здійснення зупинки транспортного засобу Toyota Land Cruiser Prado 150 під керуванням ОСОБА_1 слугував його проїзд через блокпост (контрольний пункт) по вулиці Інженерній у с. Пісочин.
З наявного в матеріалах справи листа начальника відділення поліції № 2 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області полковника поліції Цапа Михайла № 4500/119-94/01/20-2024 від 13.06.2024 (а.с. 64-65) колегією суддів встановлено, що поліцейські відділення поліції № 2 ХРУП № 1 здійснюють несення служби на блокпосту № 40 ("Олешки" с. Пісочин). Розташування вказаного блокопосту визначено наказом ГУНП в Харківській області від 13.05.2024 № 186 дск. На блокпосту поліцейськими проводяться превентивні заходи в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, виявлення осіб, які перебувають у розшуку та речей (речовин), які згідно чинного законодавства заборонені до обігу, крім цього поліцейськими проводяться превентивні заходи в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. З цією метою здійснюється перевірка документів водіїв та пасажирів, які на автомобілях, перетинають вказаний блокпост.
З огляду на те, що під час дії на території України військового стану на блокпосту поліцейськими проводяться превентивні заходи в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, в тому числі, в силу приписів п. 7 Порядку № 1456 здійснюється перевірка документів водіїв та пасажирів, які на автомобілях перетинають вказаний блокпост, у відповідача були підстави для здійснення зупинки транспортного засобу позивача, який перетинав вказаний блок пост.
Під час здійснення перевірки вказаного транспортного засобу інспектором було виявлено порушення позивачем вимог п.п. «в» п. 2.9 ПДР України, а саме керування транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу, а також п. 2.3 ПДР України, за якими для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний, зокрема на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. 
Водночас, підставою для прийняття спірної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2221053 від 23.05.2024, передбачене ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, слугувало лише порушення вимог п.п. «в» п. 2.9 ПДР України.
Відомостей про накладення штрафу за порушення правил користування ременями безпеки постанова не містить, а відтак, порушення позивачем вимог п. 2.3 ПДР України не є спірним в межах даної справи. 
Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 1 статті 121-3 КУпАП керування або експлуатація транспортного засобу без номерного знака, з номерним знаком, що не належить цьому засобу або не відповідає встановленим зразкам або вимогам, з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, перевернутим чи неосвітленим, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими), з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, забрудненим номерним знаком, якщо така забрудненість не дає можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знака з відстані двадцяти метрів, а так само вчинення інших дій, спрямованих на умисне приховування номерного знака, -
тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі сімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначено ПДР України.
Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно із підпунктом «в» пункту 2.9 ПДР України, водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів (частина 1 статті 247 КУпАП).
Статтею 69 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
На виконання вимог частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За змістом норм частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідачем до суду першої інстанції на підтвердження наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121-3 КУпАП, надано відеозапис із нагрудної камери поліцейського 10, відомості про який внесено до спірної постанови, зокрема у пункті 7 постанови зазначено, що до постанови додаються : інші матеріали справи, пояснення водія (особи), відео записи зі службової камери 10. 
Колегія суддів, дослідивши відеозапис, який міститься в матеріалах справи, та інші матеріали справи встановила, що позивач, керуючи транспортним засобом Toyota Land Cruiser Prado 150 з номерним знаком НОМЕР_1 , був зупинений працівником ГУНП в Харківській області на блокпосту в с. Пісочин.
Під час здійснення перевірки документів, які посвідчують особу, позивачем неодноразово наголошувалось про те, що він є працівником органів поліції, однак на прохання надати відповідне посвідчення, останній відповів, зокрема що «тільки поновився», та не встиг отримання нове посвідчення.
Також вбачається, що на неодноразові прохання інспекторів вийти з автомобіля позивач не реагував, а на вимогу поліцейського надати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу тривалий час не відповідав.
Після пред`явлення свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, за змістом якого власником автомобіля є дідусь позивача – ОСОБА_3 , а справжній державний номерний знак автомобіля Toyota Land Cruiser Prado 150 – НОМЕР_2 позивач вкотре зазначив, що є поліцейським та використовує автомобіль з номерами «подвесами».
Колегія суддів враховує, що з наведеного слідує, що позивачем, фактично визнається керування транспортним засобом із номерним знаком, який не належить спірному ТЗ.
За встановлених у справі обставин, колегія суддів дійшла висновку, що наданий відповідачем доказ, а саме відеозапис, беззаперечно підтверджує факт наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 121-3 КУпАП.
При цьому, надаючи оцінку твердженням позивача про відсутність в його діях вини, як обов`язкової ознаки складу адміністративного правопорушення, оскільки керування автомобілем здійснювалось вперше, а позивач поспішав до хворої дружини слід вказати, що наведені обставини не є такими, що можуть слугувати підставою для звільнення від адміністративної відповідальності за вчинення вищевказаного правопорушення. 
Як вірно зазначено судом першої інстанції, позивач, який є поліцейським, не міг не бути обізнаним про вимоги Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. № 1371), відповідно до пунктів 1, 2 якого цей Порядок встановлює єдину на території України процедуру державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, присвоєння буквено-цифрової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформлення і видачі реєстраційних документів та/або їх формування в електронній формі, та є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов`язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень.
З відеозапису реєстратора вбачається, що при оформленні адміністративного правопорушення поліцейським встановлено, що номерний знак на автомобілі НОМЕР_1 не належить цьому автомобілю, на що ОСОБА_1 зазначив, що є поліцейським і використовує транспортний засіб з номерами «подвесками», отже усвідомлював, що керує автомобілем з номерним знаком, що не належать цьому автомобілю.
Таким чином, ОСОБА_1 свідомо порушив Правила дорожнього руху та свідомо нехтує своїми обов`язками водія. Наведене, у свою чергу свідчить про нехтування позивачем Правилами дорожнього руху з метою подальших маніпуляцій та уникнення від відповідальності за скоєне правопорушення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість посилань представника позивача на скасування рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 липня 2024 року по справі № 639/3463/24, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.09.2024 по справі № 639/3463/24 постанови про накладення адміністративного стягнення ЕНА № 2328752 від 06.06.2024 про притягнення до відповідальності за порушення ч.1 ст. 121-3 КУпАП, як такої, що має преюдиційне значення, оскільки позовні вимоги у вказаній справі було задоволено через недоведеність відповідачем вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, оскільки у постанові від 06.06.2024 року, серії ЕНА № 2328752 в порушення вимог частини 3 ст. 283 КУпАП не було зазначено номеру портативного відеореєстратора, яким здійснено, у даному випадку відеозапис, який, на думку відповідача, є доказом відеофіксації правопорушення). 
Разом з тим, постановою підтверджено користування ОСОБА_1 автомобілем Toyota Land Cruiser Prado 150, незважаючи на постанову про адміністративне правопорушення 23.05.2024, правомірність притягнення за якою до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121-3 КУпАП, є предметом розгляду у цій справі. При цьому, як вбачається із тексту вказаного рішення, судом не спростовувався факт керування ОСОБА_1  транспортним засобом Toyota Land Cruiser Prado 150 з номерним знаком НОМЕР_1 із неналежними такому авто номерними знаками, а доводи позову були ідентичному тому, що й у даній справі.
Вказані обставини свідчать про продовження позивачем здійснення керування автомобілем з номерами, які не належать цьому транспортному засобу. 
Разом з цим у цій справі у спірній постанові вказаний пристрій, на який було здійснено записи вчиненого правопорушення.
Доводи апеляційної скарги про відсутність в оскаржуваній постанові покликань на технічний пристрій, за допомогою якого здійснена відеофіксація правопорушення, є надуманими та такими, що у повному обсязі спростовуються дослідженою колегією суддів копією оскаржуваної постанови, в п. 7 якої «до постанови додаються» вказано, серед іншого, відеозаписи зі службової бодікамери 10.
При цьому, стаття 283 КУпАП, на яку покликається апелянт, не передбачає обов`язкового зазначення марки та моделі такої бодікамери.
Таким чином, обставини керування позивачем транспортним засобом Toyota Land Cruiser Prado 150 з номерним знаком НОМЕР_1 , який йому не належить, є такими, що підтверджені у повному обсязі.
Щодо доводів апелянта про недотримання відповідачем процедури розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено статтею 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має  право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Пунктом 9 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395 ( далі – Інструкція № 1395) , встановлено, що розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка.
Так, з наявного в матеріалах справи відеозапису з нагрудної камери поліцейського судом апеляційної інстанції встановлено, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення поліцейським роз`яснено ОСОБА_1 у чому саме полягає порушення позивачем ПДР (керування транспортним засобом з номерними знаками, які йому не належать) та якою нормою КУпАП передбачена відповідальність за це порушення (ч. 1 ст.121-3 КУпАП). 
Також, з відео вбачається, що інспектор поліції декілька раз запитав позивача, чи зрозумілі йому його права, на що ОСОБА_1 ствердно відповів. Також, інспектором пропонувалась медична допомога позивачу, від отримання якої останній відмовився. Клопотань у позивача не виникало, із текстом постанови останній був ознайомлений під підпис.
Крім того, продовж усього розгляду справи позивач здійснював спілкування з адвокатом в телефонному режимі.
Колегія суддів також зауважує, що захисник позивача під час розмови із поліцейськими поводив себе зухвало, здійснював образливі висловлювання в сторону працівників ГУНП, місцями нецензурні.
Разом з цим, така поведінка адвоката – Кузнецова А.І. не відповідає етичним стандартам адвокатської діяльності, та свідчить про зневажливе ставлення до працівників Національної поліції.
До того ж, варто зазначити, що позивачем до позову долучено фотографію копії спірної постанови, в якій відсутній підпис ОСОБА_1 про роз`яснення йому прав, однак з відеозапису чітко вбачається, що останньому було надано можливість ознайомитись зі змістом вказаної постанови та зробити фотокопії такої, після чого, позивач поставив підпис про ознайомлення з її змістом, зокрема позивач своїм підписом засвідчив факт роз`яснення йому прав, закріплених у ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, у тому числі і права скористатися правовою допомогою і надавати пояснення.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 45 КАС України з урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства.
За змістом правової позиції Касаційного адміністративного суду Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 березня 2019  по справі № 814/218/14 (адміністративне провадження № К/9901/25199/18), наведений у ч. 2 ст. 45 КАС перелік дій, які можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.
У постанові від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19 (провадження № 61-14448св20) Верховний Суд дійшов висновку, що під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи встановлення явної неповаги до суду чи учасників справи.
Отже, надаючи до суду фотографію спірної постанови з відсутнім підписом особи, яка притягається до відповідальності, ОСОБА_1 вдався до зловживання процесуальними правами та свідомо намагався ввести суд в оману щодо дотримання поліцейським порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та відповідно перешкодити справедливому розгляду справи.
Виходячи з принципів змагальності та диспозитивності адміністративного процесу, суд апеляційної інстанції враховує, що інших доказів, які б спростовували дотримання працівником поліції процедури розгляду справи, позивачем на виконання вимог частини 1 статті 77 КАС України до матеріали справи не надано, а судом не встановлено. 
За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача про порушення інспектором процедури розгляду справи, зокрема не роз`яснення позивачу прав, передбачених ст. 268 КУпАП.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що інспектор діяв на підставі та в межах визначених Законом України «Про Національну поліцію» повноважень, з дотриманням норм ст.ст.245, 251, 280 КУпАП, а винесена ним постанова за своїм змістом відповідає ст.283 КУпАП, є законною, а відтак, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -.

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.09.2024 у справі № 639/3159/24 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та не підлягає касаційному оскарженню в силу ч. 3 ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова	
Судді	   	С.П. Жигилій    В.Б. Русанова