ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 року	Львів	Справа № 460/14842/23 пров. № А/857/18483/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                  Шинкар Т.І., 
суддів                                                                      Іщук Л.П., Обрізка І.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року (головуючий суддя Дуляницька С.М..) ухвалену у письмовому провадженні в м. Рівне у справі № 460/14842/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до   Головного управління Національної поліції в Рівненській області про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

В С Т А Н О В И В :

28.06.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з заявою у порядку статті 383 КАС України, у якій просив суд визнати протиправними дії відповідача щодо виконання судового рішення в частині непроведення обрахунку ОСОБА_1 виходячи із загальної вислуги років 32 роки 07 місяців 11 днів.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання рішення суду - залишено без задоволення.
Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, наявні в матеріалах заяви докази, які долучені заявником, не свідчать про наявність обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод чи інтересів особи- позивача.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року та прийняти нову, якою заяву задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду в частині зобов`язання відповідача обрахунок проводити виходячи з загальної вислуги років 32 роки 07 місяців 11 днів, підготувати та направити такий обрахунок (що містить загальну вислугу років 32 роки 07 місяців 11 днів) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області матеріали для перерахунку ОСОБА_1 пенсії за вислугу років досі не виконано. Скаржник зазначає, що відповідач, частково виконавши рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2024 у справі №460/14842/23 – лише в частині внесення змін до наказу, залишив без виконання іншу частину судового рішення – в частині проведення обрахунку виходячи з загальної вислуги років 32 роки 07 місяців 11 днів. Скаржник вказує, що суд першої інстанції всупереч ч. 3 ст. 242 КАС України не дослідив належним чином, що до самої табличної частини розрахунку відповідачем зміни щодо вислуги років внесені не були, чим здійснив поверхневий, а не повний та всебічний розгляд заяви позивача.
Не погоджуючись з доводами, викладеними в апеляційній скарзі, Головне управління Національної поліції в Рівненській області (далі- Управління) подало відзив, в якому зазначило про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції і необхідність залишення її без змін, а апеляційної скарги без задоволення.
Враховуючи положення  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з  ст.242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам  статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2024 року у справі № 460/14842/23, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року  у справі № 460/14842/23  скасовано та прийнято постанову якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій  задоволено частково:
- Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Рівненській області щодо відмови у внесенні змін до наказу №50 о/с від 03.12.2015 року в частині зарахування ОСОБА_1 до календарної вислуги років для перерахунку пенсії пільгову вислугу років в розмірі 08 років 05 місяців 05 днів та проведення обрахунку, виходячи з загальної вислуги років 32 роки 07 місяців 11 днів, а також підготовки і направлення до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області матеріалів для перерахунку ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.
- Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Рівненській області внести зміни до наказу №50 о/с від 03.12.2015 року зарахувавши ОСОБА_1 до календарної вислуги років для перерахунку пенсії пільгову вислугу років в розмірі 08 років 05 місяців 05 днів та обрахунок проводити виходячи з загальної вислуги років 32 роки 07 місяців 11 днів, підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області матеріали для перерахунку ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.
На виконання рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2023 року у справі № 460/14842/23 відкрито виконавче провадження №75238275.
Вважаючи, що відповідач протиправно допускає бездіяльність в частині виконання судового рішення, яке звернене до примусового  виконання, позивача звернувся до суду з заявою в порядку ст.383 КАС України.
Враховуючи вимоги частини 2  статті 19 Конституції України  та частини 2  статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до    ст.129-1 Конституції України  судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
За змістом ч. 2, 3    ст.14 та ст.370 КАС України    судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Конституційний Суд України, розглядаючи справу N 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).
За приписами  ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.
Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).
В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року Європейський Суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого    статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).
У справі «Сорінг проти Об`єднаного Королівства» від 07.07.1989 Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень-складовою права на справедливий судовий захист.
Таким чином, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.
Положеннями частини першої та другої  статті 382 КАС України  визначено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому    статтею 287 цього Кодексу  (ч.8  ст.382 КАС України).
Крім того, відповідно до ч.1  ст.383 КАС України    особа-позивач, на користь якого ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання    протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Отже,  КАС України  передбачено спеціальні норми, спрямовані на забезпечення належного виконання судового рішення. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому статтями    382,  383 КАС України.
Зазначені правові норми мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Така позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору  статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Так, на підтвердження виконання судового рішення Головним управлінням Національної поліції в Рівненській області до органу виконавчої служби скеровано супровідний лист з витягом з наказу ГУНП в Рівненській області від 11.06.2024 №130о/с, розрахунком вислуги років на пенсію ОСОБА_1 від 11.06.2024 та супровідним листом на ГУПФУ в Рівненській області  від 11.06.2024 за №3262/116/05/40-2024.
Як вбачається з копії наказу (витяг) №130/о/с від 11.06.2024,  таким внесено часткові зміни до наказу Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 03.12.2015 №50о/с зокрема, в частині встановлення стажу служби в поліції для виплати надбавки вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки, станом па 07.11.2015, підполковнику поліції ОСОБА_1 (У-079338) старшому оперуповноваженому в особливо важливих справах (управління карного розшуку) кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області - 23 роки 10 місяців 12 днів, зарахувавши до календарної вислуги років для перерахунку пенсії пільгову вислугу років в розмірі 08 років 05 місяців 05 днів.
Внесено часткові зміни до наказу Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 02.03.2016 № 30 о/с:
у частині звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 (У-079338) старшого оперуповноваженого в особа: важливих справах (управління карного розшуку) кримінальної Головного управління Національної поліції в Рівненській області, за пунктом 2 (через хворобу) частини 1  статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Вислуга років на день звільнення для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в календарному обчисленні становить 24 роки 02 місяці 06 днів, в пільговому обчисленні - 32 роки 07 місяців 11 днів. Виплатити компенсацію за 8 календарних днів пропорційно відпрацьованого часу у 2016 році: слова та цифри « 24 роки 02 місяці 06 днів» замінити на слова та цифри « 32 роки 07 місяців 11 днів».
З розрахунку вислуги років на пенсію ОСОБА_1 від 11.06.2024 вбачається, що у такому, як це правильно встановлено судом першої інстанції, Управління як суб`єкт владних повноважень зазначив: «на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.05.2024 у справі №460/14842/23 зобов`язати Головне управління Національної поліції в Рівненській області внести змін до наказу №50 о/с від 03.12.2015 року зарахувавши ОСОБА_1 до календарної вислуги років для перерахунку пенсії пільгову вислугу років в розмірі 08 років 05 місяців 05 днів та обрахунок проводити виходячи з загальної вислуги років 32 роки 07 місяців 11 днів», що відповідає резолютивній частині постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2024 року у справі № 460/14842/23.
За інформації супровідного листа, таким скеровувався на ГУПФУ в Рівненській області  від 11.06.2024 за №3262/116/05/40-2024 матеріали для перерахунку пенсії за вислугу років ОСОБА_1 на 14 аркушах. 
З аналізу розрахунку, який скеровувався на ГУПФУ в Рівненській області судом апеляційної інстанції встановлено, що загальна вислуга років у такому для призначення пенсії ОСОБА_1 становить 32 роки, 07 місяців, 11 днів.
Отже, доводи заяви про непроведення Управлінням йому обрахунку виходячи з загальної вислуги років 32 роки 07 місяців 11 днів  не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції. 
Крім того, суд апеляційної інстанції, зазначає, що у випадку виникнення труднощів у розумінні будь-якої частини рішення, задля уникнення суперечок щодо його розуміння та під час його виконання, за заявою учасника справи, державного виконавця суд роз`яснює ухвалене ним судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення, шляхом постановлення ухвали. 
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на прецедентну практику ЄСПЛ,  висловлену Верховним Судом правову позицію щодо виконання судового рішення з врахуванням процесуальних інструментів, передбачених ст.383 КАС України, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 в порядку ст. 383 КАС України.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення  статті 316 КАС України  прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі викладено підстави відмови у задоволенні заяви, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року у справі №460/14842/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко