справа № 757/17853/23-ц                                        головуючий у суді І інстанції Батрин О.В.
провадження № 22-ц/824/134/2024       суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
05 листопада 2024 року                                                                                               м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді - Березовенко Р.В., 
суддів:                         Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря   Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства «Українська залізниця», поданими представником - адвокатом Шаповал Іриною Олексіївною на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року та на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку,-
В С Т А Н О В И В:
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до АТ «Українська залізниця», у якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 28 вересня 2023 року, остаточно просила суд:
- визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос в частині призупинення дії трудового договору від 21 жовтня 2021 року №634-2021 з ОСОБА_1 , аудитором внутрішнім Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», починаючи з 06 травня 2022 року;
- зобов`язати АТ «Укрзалізниця» поновити з 06 травня 2022 року дію трудового договору з ОСОБА_1 , аудитором внутрішнім Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», з якою було призупинено дію трудового договору від 21 жовтня 2021 року №634-2021 на підставі наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос;
- стягнути з АТ «Укрзалізниця» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (час призупинення дії трудового договору) за період з 06.05.2022 року по 14.09.2023 - день звільнення позивача з посади аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» у сумі 396 279, 40 грн.;
- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення дії укладеного з позивачем трудового договору від 21 жовтня 2021 року №634-2021 та в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з часу призупинення дії трудового договору в межах суми платежу за один місяць.
Позовні вимоги мотивовані тим, що з 21 жовтня 2021 року між сторонами укладено трудовий договір №634-2021, відповідно до п. 1.3 якого позивача прийнято на посаду аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця». Наказом відповідача № 2705/ос від 21 жовтня 2021 року її було переведено на посаду аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з 22 жовтня 2021 року до 21 жовтня 2024 року.
Наказом відповідача від 04 травня 2022 року №483/ос призупинено дію трудового договору від 21 жовтня 2021 року №634-2021, у зв`язку з відсутністю виконуваних процесів, функцій і завдань за укладеним трудовим договором, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
16 червня 2022 року позивач звернулась до відповідача із заявою про поновлення трудового договору, однак листом від 12 липня 2022 року відповідачем повідомлено позивача про відсутність можливості забезпечити останню роботою.
Позивач вважає призупинення трудового договору незаконним, оскільки відповідач мав можливість надавати роботу, а вона її виконувати. При цьому АТ «Укрзалізниця», як станом на час початку збройної агресії російської федерації, так і станом на час винесення оскаржуваного наказу працює та продовжує працювати, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.
05 липня 2023 року від представника відповідача Калічака В. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечив проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що обсяги господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України критично зменшились, що підтверджується консолідованими фінансово-економічними показниками по АТ «Укрзалізниця» за 1 квартал 2022 року. Актом простою від 24 лютого 2022 року засвідчено, що у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, з 24 лютого 2022 року зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі завдання. Завдання, які були покладені на Департамент внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» не були критично важливі, оскільки не пов`язані з перевізним процесом та робота даного підрозділу була призупинена. Наказом АТ «Укрзалізниця» від 24 лютого 2022 №Ц-42/6-В встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до відміни для працівників апарату управління відповідно до додатку №1. Наказами АТ «Укрзалізниця» від 24 березня 2022 року №Ц-42/12-В та від 11 липня 2022 року №Ц-42/38 внесено зміни до додатку №1 наказу від 24 лютого 2022 року №Ц-42/6-В. Так, згідно додатку №1 ОСОБА_1 встановлено режим простою з 28 лютого 2022 року по 10 квітня 2022 року. Таким чином, вказане підтверджує, що позивач була працівником структурного підрозділу - Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», робота якого була зупинена у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, відповідно робота позивачу не могла бути надана. Тому, для забезпечення безперебійного перевізного процесу товариством, продовження його діяльності у військовий час та збереження робочих місць для працівників, АТ «Укрзалізниця» прийняло рішення про призупинення трудових договорів з деякими працівниками. 
Позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час призупинення трудового договору є похідною від вимоги про визнання незаконним та скасування в частині наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 квітня 2022 року №483/ос, тому не підлягає задоволенню у зв`язку із законністю вказаного наказу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. У зв`язку з тим, що позивача не було незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу, підстави для застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України відсутні. Також зазначив, що підставами призупинення дії трудового договору відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» може бути не лише повна непрацездатність підприємства через його руйнування, а й інші викликані збройною агресією, фактичні та економічні чинники, які не дозволяють забезпечити працівника роботою, яку він виконував раніше, наприклад: скорочення замовлень чи обсягу послуг, які надаються підприємством, суттєве зниження доходів підприємства, неможливість виконання роботодавцем перед працівником зобов`язань з виплати заробітної плати та страхових внесків тощо.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Акціонерного товариства «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос в частині призупинення дії трудового договору від 21 жовтня 2021 року №634-2021 з ОСОБА_1 , аудитором внутрішнім Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Акціонерного товариства «Укрзалізниця», починаючи з 06 травня 2022 року. Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (час призупинення дії трудового договору) за період з 06 травня 2022 року по 14 вересня 2023 року у сумі 396 279,40 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з часу призупинення дії трудового договору в межах суми платежу за один місяць в розмірі 38 259 грн. 20 коп. У задоволенні позовних вимог про поновлення дії трудового договору відмовлено. Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 3 962,79 грн.
14 листопада 2023 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у справі щодо розподілу витрат на правничу допомогу у розмірі 32 000 грн.
Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2023 року заяву представника позивача ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» витрати на правничу допомогу в розмірі 11 666,67 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог, представник Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвокат Шаповал Ірина Олексіївна, 20 грудня 2023 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року у частині визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору та стягнення середнього заробітку та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В апеляційній скарзі представник посилається на те, що 24 лютого 2022 року відповідачем складено акт простою, яким засвідчено, що у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, з 24 лютого 2022 року зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі завдання. Наказом АТ «Укрзалізниця» від 24 лютого 2022 року №Ц-42/6-В встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до відміни для працівників апарату управління відповідно до додатку №1. Наказом АТ «Укрзалізниця» від 24 березня 2022 року №Ц-42/12-В внесено зміни до вказаного додатку №1, згідно якими ОСОБА_1 встановлено режим простою з 28 лютого 2022 року по 10 квітня 2022 року. Наказом АТ «Укразалізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталося у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організувати процеси діяльності товариства та запровадження в Україні воєнного стану, простій позивача припинено та призупинено дію його трудового договору з 06 травня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні.
Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до якої призупинення дії трудового договору може відбутися не тільки за умов повного призупинення діяльності роботодавця, а й у випадку неможливості внаслідок військової агресії проти України надання певної роботи та її виконання конкретним працівником. Факт того, що АТ «Укрзалізниця» у зв`язку з військовою агресією не припинило повністю своєї діяльності, не унеможливлює призупинення дії трудового договору з конкретним працівником. 
Зауважила, що всі сили та ресурси товариства в умовах війни спрямовані виключно на забезпечення життєдіяльності та обороноздатності країни. При цьому, зменшення обсягів господарської діяльності та зосередження основних напрямків товариства на перевізному процесі, а не на здійсненні аудиторської діяльності, зумовлено військовою агресією проти України.
Рішення про роботу у дистанційному режимі АТ «Укрзалізниця» не приймало, оскільки передумовою прийняття оскаржуваного наказу є саме відсутність для позивача роботи відповідного характеру.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. У зв`язку з тим, що позивача не було незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу, підстави для застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України відсутні.
Не погодившись із додатковим рішенням суду першої інстанції, представник Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвокат Шаповал Ірина Олексіївна, 22 травня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила змінити додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року та зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Апелянт в цілому погоджується з мотивами суду першої інстанції щодо зменшення заявленого представником позивача до стягнення розміру судових витрат та невідповідності їх критеріям реальності та розумності.
Однак, зауважує, що позивач та її адвокат Голиця Т.І. погодили вартість однієї години адвоката у розмірі 1 000,00 грн.
Презюмуючи наявність у адвоката достатнього професійного рівня та досвіду адвокатської діяльності, враховуючи, що справо не є складною, спірні правовідносини регулюються однією нормою ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», вважає кількість зазначеного в описі часу на дії, вчинені адвокатом щодо підготовки та складення позовної заяви у 7 годин, є завищеною.
Відповідач також не погоджується із сумою витрат представника позивача за участь у судових засіданнях, визначених судом у розмірі 6 000,00 грн (з розрахунку 3 000,00 грн за одну годину), оскільки як підрахував суд загальний час участі представника позивача у судових засіданнях становить 1 год. 41 хв.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця», поданою представником - адвокатом Шаповал Іриною Олексіївною на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 червня 2024 року поновлено Акціонерному товариству «Українська залізниця» строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця», поданою представником - адвокатом Шаповал Іриною Олексіївною на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
08 липня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Голиця Тетяна Іванівна подала відзив на апеляційні скарги, у якому просила апеляційні скарги залишити без задоволення, а судові рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи їх законними та обґрунтованими.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 серпня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні представник апелянта Акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвокат Шаповал Ірина Олексіївна вимоги апеляційних скарг підтримала та просила їх задовольнити.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Голиця Ірина Олексіївна заперечила проти задоволення вимог апеляційних скарг, з підстав наведених у відзиві.
Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача на рішення суду першої інстанції від 09 листопада 2023 року у оскаржуваній частині не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача на додаткове рішення суду першої інстанції від 20 лютого 2024 року є такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Щодо доводів апеляційної скарги на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 21 жовтня 2021 року між сторонами укладено трудовий договір №634-2021.
Відповідно до розділу 1 договору працівник призначається на посаду аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця». Працівник знаходиться у підпорядкуванні директора Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця». Працівнику, відповідно до статей 26 та 27 КЗпП України строк випробування не встановлюється. Працівник діє на підставі положення про структурний підрозділ, посадової інструкції та в межах повноважень, передбачених довіреністю, іншими локальними актами роботодавця та цим договором. Працівник призначається відповідальним за напрям діяльності, визначений посадовою інструкцією, положенням про структурний підрозділ та іншими локальними актами роботодавця.
Згідно з пунктом 7.1 договір діє з 22 жовтня 2021 року до 21 жовтня 2024 включно.
Пунктом 6.4 договору визначено, що договір може бути достроково розірваний з підстав, передбачених законодавством України. Крім того, розділом 6 договору було визначено підстави для припинення цього трудового договору.
Наказом (розпорядженням) АТ «Українська залізниця» №2705/ос від 21 жовтня 2021 року позивача ОСОБА_1 переведено з посади провідного інженера на посаду аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з 22 жовтня 2021 року до 21 жовтня 2024 року.
Актом простою від 24 лютого 2022 року засвідчено, що у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, що зумовлено військовою агресією російської федерації проти України, з 24 лютого 2022 року зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі завдання.
Наказом АТ «Українська залізниця» від 24 лютого 2022 року №Ц-42/6-В на підприємстві встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до відміни для працівників апарату управління відповідно до додатку №1.
Наказами АТ «Укрзалізниця» від 24 березня 2022 року №Ц-42/12-В та від 11 липня 2022 року №Ц-42/38 внесено зміни до додатку №1 наказу від 24 лютого 2022 року №Ц-42/6-В.
Так, згідно з додатком №1 ОСОБА_1 встановлено режим простою з 28 лютого 2022 року по 10 квітня 2022 року.
Наказом АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос призупинено дію трудового договору від 21 жовтня 2021 року №634-2021 з ОСОБА_1 , аудитором внутрішнім Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», починаючи з 06 травня 2022 року на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» до припинення або скасування воєнного стану.
Відповідно до довідки АТ «Укрзалізниця» від 03 травня 2023 року №180 ОСОБА_1 у січні 2022 року нарахована заробітна плата 34 441,78 грн. за 19 робочих днів згідно графіку та 16 фактично відпрацьованих робочих днів, у лютому 2022 року нарахована заробітна плата 18 532,50 грн. за 20 робочих днів згідно графіку та 11 фактично відпрацьованих робочих днів, середньомісячна заробітна плата складає 38 259,20 грн.
Відповідно до довідки АТ «Укрзалізниця» від 03 травня 2023 року №1800 середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 складає 1 962,10 грн.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що відповідачем у справі не доведено законність та обґрунтованість наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос про призупинення дії трудового договору з позивачем, зокрема не доведено, що на час видання оспорюваного наказу, існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її, а тому оскаржуваний наказ є незаконним та підлягає скасуванню, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Доводи представника відповідача стосовно того, що станом на 18 серпня 2022 року кількість зруйнованого та пошкодженого майна товариства становила 4770 од. залишковою вартість 5 145 648 грн., суд не взяв до уваги, оскільки такі дані надані відповідачем станом після припинення із позивачем трудового договору, а не станом на 04 травня 2022 року. Крім того, суд не встановив яким чином вказане вплинуло на обсяг обов`язків Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, та, зокрема, позивача як аудитора вказаного Департаменту. Також суд відхилив посилання представника відповідача, що відповідно до консолідованих фінансово-економічних показників АТ «Укрзалізниця» за 1 квартал 2022 року збитки товариства склали 2 034 230 грн.., що на 247,9% більше очікуваних показників та на 121% більше порівняно з аналогічним періодом у 2021 року, оскільки на території міста Києва, зокрема з початку квітня місяця не проводилось активних бойових дій чи вуличних боїв, які б могли свідчити про об`єктивну неможливість роботодавця забезпечити роботою позивача, а позивачу відповідно не виконувати таку роботу. До того ж неможливість виплачувати працівникам підприємства заробітну плату у повному обсязі, якщо це мало місце, з урахуванням пояснень представника відповідача щодо зростання збитків підприємства, не може бути підставою для призупинення дії трудового договору із працівниками. При цьому, представником відповідача не було надано суду доказів того, що позивач не могла виконувати свої посадові обов`язки чи певну їх частину дистанційно.
Вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу місцевий суд відхилив посилання представника відповідача на відсутність підстав для застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України, оскільки у даній справі призупинено трудовий договір з позивачем, а не переведено її на іншу (нижчу) посаду, що виключає можливість працівника виконувати трудові обов`язки та не залежить від його переконань чи бажань, та не є релевантним з обставинами справи у постанові Верховного Суду у справі №460/2675/18.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з нижченаведених мотивів.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.
Згідно з п. 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та в обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч.1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і  галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Відповідно до ч. 2 ст. 1 вказаного Закону на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.
Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.
Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.
Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади.
Призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору.
Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.
Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у  зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.
Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Подібний висновок викладено у постановах КЦС у складі ВС від 21 червня 2023 року у справі №149/1089/22, від 08 травня 2024 року у справі №359/5261/22, від 22 травня 2024 року у справі №755/10764/22.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За положеннями ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, та змісту оскаржуваного наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос, призупиняючи дію трудового договору з позивачем на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідач виходив з неможливості надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 воєнного стану.
Однак, враховуючи посадові обов`язки аудитора, обставин неможливості забезпечити позивача роботою відповідач не довів та не зазначив, яким чином сам лише факт військової агресії впливає на можливість виконання позивачкою роботи, та відповідно відсутність такої у роботодавця.
Також відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, Департамент внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», в якому працював позивач, не здійснював свій основний вид діяльності.
Таким чином, суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що призупинення дії трудового договору з позивачем є  незаконним, оскільки обставин неможливості відповідача у зв`язку з  військовою агресією проти України надати позивачу роботу, а останнім її виконувати в цій справі не встановлено.
При цьому, як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, АТ «Українська залізниця» здійснює свій основний вид діяльності та надає послуги, як національний перевізник вантажів та пасажирів.
З матеріалів справи вбачається і не заперечується представником відповідача, що дію трудових договорів відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачем, але не з усіма працівниками. Із переважною більшістю колективу АТ «Українська залізниця» дію трудових договорів не було призупинено. Натомість, відповідачем не було доведено неможливість переведення працівника на іншу роботу у разі неможливості надання відповідачем для виконання позивачем безпосередньо своєї роботи.
А сама по собі обставина зменшення замовлень послуг відповідача після введення воєнного стану на території України не свідчить про неможливість роботодавця забезпечити позивача, яка обіймає посаду внутрішнього аудитора, роботою.
Подібну за змістом позицію висловив Верховний Суд у постанові від 20 вересня 2024 року у справі №444/2538/23 розглядаючи касаційну скаргу відповідача щодо законності видачі наказу №483/ос від 04 травня 2022 року в частині іншого працівника.
Оскільки у справі не встановлено обставин неможливості надання відповідачем ОСОБА_1 роботи у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, а позивачу - її виконувати, місцевий суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що призупинення дії трудового договору з позивачем було незаконним.
Колегія суддів також враховує постанову Верховного Суду від 20 вересня 2024 року у справі №444/2538/23 надаючи оцінку доводам апелянта щодо застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України до спірних правовідносин.
 Верховний Суд зауважив, що у КЗпП України відсутня норма права, яка б у даній ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, так як це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, відповідно до статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України, яку суд першої інстанції вірно застосував. Про можливість застосувати положення частин першої, другої статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема у постановах у справах №161/7449/22, №161/8196/22, №465/3919/22, №464/2944/23.
Отже, установивши, що незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, суд першої інстанції обґрунтовано поклав на відповідача обов`язок відшкодувати йому середню заробітну плату за час її перебування у вимушеному прогулі у межах позовних вимог, які були визначені позивачем, оскільки самостійних вихід судом за межі позовних вимог нормами діючого законодавства не допускається.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року №63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України у цій частині необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
В іншій частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а тому, відповідно до ст. 367 ЦПК України, не переглядалося.
Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.
Суд першої інстанції встановив, що інтереси позивача під час розгляду справи на підставі договору про надання правничої допомоги №25/цс від 30 березня 2023 року, довіреності від 28 липня 2020 року, наказу про переведення представляло Адвокатське бюро «Івана Хомича» через адвоката Голицю Т.І.
Крім того, між Адвокатським бюром «Івана Хомича» та адвокатом Скрибка І.Ю. було укладено договір про співробітництво №1/23 від 01 березня 2023 року, завдання щодо надання правничої допомоги позивачу.
Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було складено детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатами у вказаній справі, який відповідає акту виконаних робіт від 14 листопада 2023 року, а саме:
- первинний аналіз документів, наданих позивачем щодо призупинення дії трудового договору з ним, як з працівником АТ «Укрзалізниця», консультації з позивачем щодо узгодження правової позиції - 3 000,00 гри за 3 год.;
- підготовка та подання адвокатських запитів до АТ «Укрзалізниця» - 2 000,00 грн за 2 год.;
- правова оцінка та аналіз судової практики - 2 000,00 грн за 2 год.;
- написання позовної заяви - 7 000,00 грн за 7 год.;
- підготовка позовної заяви та копій документів до неї для направлення до суду - 1 000,00 грн за 1 год.;
- написання заяви про зміну предмету позову, уточненої позовної заяви та письмових пояснень - 3 000,00 грн за 3 год.;
- написання процесуальних документів (клопотання про витребування доказів, клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи) - 2 000,00 грн за 2 год.;
- участь адвоката в судових засіданнях у справі 26 червня 2023 року, 28 вересня 2023 року, 31 жовтня 2023 року, 09 листопада 2023 року - 12 000,00 грн (з розрахунку 3 000,00 грн за одне судове засідання).
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції не погодився зі стягненням витрат на правничу допомогу за первинний аналіз документів, наданих позивачем, проведення консультацій з позивачем щодо узгодження правової позиції - 3 000,00 гри за 3 год., надання правової оцінки та аналіз судової практики - 2 000,00 грн за 2 год.; підготовкою позовної заяви та копій документів до неї для направлення до суду - 1 000,00 грн за 1 год., оскільки такі витрати враховані при складенні позовної заяви на суму 7 000 грн.
Також, з урахуванням долучених до матеріалів справи доказів, суд першої інстанції вважав за належне стягнути з відповідача 1 000,00 грн за підготовку та подання адвокатського запиту від 27 квітня 2023 року №159-04/2023.
У зв`язку з подібністю процесуальних документів, зокрема, заяви про зміну предмету позову, уточненої позовної заяви та письмових пояснень, суд першої інстанції зменшив витрати у цій частині з 3 000 грн. до 1 500 грн.
Витрати на написання процесуальних документів (клопотання про витребування доказів, клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи) на суму 2 000,00 грн за 2 год. суд вважав обґрунтованими, оскільки означені клопотання задовольнив.
Вирішуючи питання про стягнення витрат адвоката у судових засіданнях, суд встановив, що загальний час участі представника позивача у судових засіданнях складає 1 год. 41 хв., тому зменшив їх із 12 000 грн. до 6 000 грн.
Таким чином, загальний розмір доведених, реальних та розумних витрат позивачки на правничу допомогу у справі, за оцінкою суду першої інстанції складав 17 500 грн.
З урахуванням принципу пропорційності стягнення судових витрат до розміру задоволених позовних вимог (2 з 3 позовних вимог задоволено), суд стягнув з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 11 666,67 грн.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги в частині завищення витраченого адвокатом часу у 7 год. на складання позовної заяви колегія суддів враховує наступне.
Визначаючи вартість роботи адвоката за підготовку та складення позовної заяви у розмірі 7 000 грн. суд першої інстанції фактично врахував у виконану адвокатом роботу первинний аналіз документів, наданих позивачу, проведення консультацій, надання правової оцінки та аналіз судової практики та саму підготовку позовної заяви та копій документів до неї для направлення до суду.
Визначений судом до стягнення розмір таких витрат колегія суддів вважає дійсним та реальним з урахуванням як об`єму виконаної адвокатом роботи, так і обставинами справи (наявними в матеріалах справи копіями судових рішень у подібних правовідносинах, фактично представник досліджував матеріали справи, вивчав законодавство та судову практику щодо оскарження наказів про призупинення дії трудових відносин у період воєнного стану, можливості застосування ст. 235 КзПП України до спірних правовідносин, здійснював арифметичні підрахунки середнього заробітку, вивчав правові підстави поновлення трудових договорів та наявність підстав для цього у справі), а тому витрачений адвокатом час не можна вважати завищеним та таким, що не відповідає виконаній роботі.
Разом з тим, адвокат з позивачем погодили визначення вартості участі представника з розрахунку 3 000,00 грн за 1 год. судових засідань, тобто 1 000 грн/ 20 хв., а загальний час участі представника позивача у судових засіданнях складає 1 год. 41 хв..
Таким чином колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір витрат представника позивача за участь в судових засіданнях з 6 000 грн. до 5 000 грн.
Отже, загальний розмір витрат на правничу допомогу понесений позивачкою у суді першої інстанції становить 16 500,00 грн. та з урахуванням часткового задоволення позову, з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 належить стягнути 11 000,00 грн., оскільки саме цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За приписами ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2024 року підлягає зміні шляхом зменшення стягнутих судом витрат на професійну правничу допомогу до 11 000,00 грн.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця», подані представником - адвокатом Шаповал Іриною Олексіївною - задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 листопада 2023 року - залишити без змін.
Додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року - змінити, зменшивши суму стягнутих витрат на правничу допомогу з 11 666,67 грн. до 11 000 (одинадцять тисяч) гривень 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 08 листопада 2024 року.
 
Головуючий:                                                                                               Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                             О.Ф. Лапчевська
 
                   Г.І. Мостова