Дата документу 10.12.2024 Справа № 336/6361/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
Єдиний унікальний № 336/6361/18 Головуючий в 1-й інстанції – Галущенко Ю.А.
Провадження №22-ц/807/2222/24 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2024 року місто Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої: Кочеткової І.В.,
суддів:         Кухаря С.В.,
        Полякова О.З.,
секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Тимошенко Андрій Володимирович, на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2018 року,
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову зазначало, що між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н від 12.04.2012 року, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 1800, 00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з відсотковою ставкою за користування кредитом 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Укладений договір, відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України, є договором приєднання. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких Відповідач при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим станом на 31 серпня 2018 року утворилась заборгованість в розмірі 139 450, 53 грн., яка складається з такого: 1815, 86 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 131 969, 63 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 5 665, 04 грн. - заборгованість за пенею та комісією, яка позивачем до стягнення не заявлена. Заборгованість не сплачена на день звернення позивача до суду.
Зважаючи на викладене АТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 115161, 42 грн. за кредитним договором № б/н від 12.04.2012 року, яка складається з: 1815, 86 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 113345, 56 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також судові витрати в розмірі 1762, 00 грн. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2018 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 12.04.2012 року в розмірі 115161, 42 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762, 00 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Тимошенка А.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить рішення суду скасувати в частині стягнення з неї процентів в розмірі 113345, 56 грн. та судового збору в розмірі 1762, 00 грн., а в частині стягнення з неї заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1815, 86 грн. – залишити без змін; вирішити питання про розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач безпідставно нарахував відсотки за кредитним договором. Надані банком витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та правил надання банківських послуг не визнаються відповідачкою та не підписані нею, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17. Також зазначає, що розрахунок заборгованості знаходиться поза межами строків позовної давності та строку дії банківської карти.
Від АТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Зазначає, що підписавши заяву ОСОБА_1 ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які складають частину кредитного договору. Сторонами при укладенні кредитного договору погоджено усі істотні умови. Активні дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості за кредитом та згоду з умовами кредитування.
У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. 
Оскільки рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2018 рокуне оскаржується в частині задоволення позовних вимог про стягнення з  ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1815, 86 грн., апеляційним судом вказане рішення суду в цій частині не переглядається.
В засідання апеляційного суду належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи представник банку не з`явився, клопотання про відкладення розгляду справи суду не заявляв. Суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності представника позивача.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, доводи адвоката Тимошенка А.В., який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами, виходив з їх обґрунтованості.
Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що 12 квітня 2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 6).
За змістом вказаної заяви  ОСОБА_1  погодилася з тим, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становлять між сторонами договір про надання банківських послуг
Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердила, що вона ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку.
В графі «Пам`ятку клієнта, яка містить Тарифи та основні умови обслуговування, отримав та ознайомився з її змістом під підпис» відсутня відповідна позначка.
До заяви позивач додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 7-31).
Відповідно до наданого банком розрахунку, розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 12 квітня 2012 року станом на 31 серпня 2018 року становить 139 450, 53 грн., яка складається з: 1815, 86 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 131969, 63 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 5665, 04 грн. - заборговасті за пенею та комісією, яка позивачем до стягнення не заявлена (а.с. 4-5).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти до висновку про те, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений, при цьому умови договору повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Саме такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами в розмірі 113345,56 грн.
В анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 12 квітня 2012 року, яка підписана ОСОБА_1 , процентна ставка не зазначена.
Крім того, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № б/н від 12 квітня 2012 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказані документи станом на 12 квітня 2012 року містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
За таких підстав, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України.
Таким чином, вказані Тарифи з обслуговування кредитних карт "Універсальна", Умови та правила банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 12 квітня 2012 року.
Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Позивачем не було надано ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час розгляду апеляційної скарги належних та допустимих доказів на підтвердження погодження сторонами умов щодо нарахування процентів, на що суд першої інстанції уваги не звернув.
Зважаючи на викладене, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів.
Таким чином, вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 113345,56 грн. не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 12 квітня 2012 року, оскільки Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які викладені на банківському сайті не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, допустивши неправильне застосування норм матеріального права,помилково дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за процентами є обґрунтованими.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що суд першої інстанції, стягуючи з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 12 квітня 2012 року в розмірі 115 161, 42 грн., а ні в резолютивній, а ні в мотивувальній частині рішення суду не визначив складові вказаної заборгованості.
Отже, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині стягнення заборгованості з відсотків і розподілу судових витрат з ухваленням нової – про відмову у задоволенні позову про стягнення 113 345, 56 грн. заборгованості за відсотками. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.
Оскільки позовні вимоги задоволені на 1,58 %, розмір сплаченого банком судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 27,84 грн.
З АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 2114,40 грн.
Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк», на яке покладається більша сума судових витрат, має відшкодувати ОСОБА_1 різницю між зазначеними сумами, що становить 2086,56 грн. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Тимошенко Андрій Володимирович, задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за процентами в розмірі 113345, 56 грн. за кредитним договором № б/н від 12 квітня 2012 року та в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Рішенння Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2018 року в в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за тілом кредитного договору № б/н від 12 квітня 2012 року в розмірі 1815, 86 грн. не оскаржувалося і судом апеляційної інстанції не переглядалось.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2086,56 грн.
 Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 11 грудня 2024 року

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков