ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 грудня 2024 року 
м. Чернівці
справа № 725/5217/24
провадження 822/981/24
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.,
суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Державна казначейська служба України,
апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці 21 жовтня 2024 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Стоцька Л.А.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
В червні 2024 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовомдо Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.
Посилався на те, що перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного Фонду України в Чернівецькій області, як одержувач пенсії, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року, визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови в перерахунку та виплаті пенсії та зобов`язано здійснити виплату суми недоплаченої частини основного розміру пенсії.
Листом ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 20лютого 2023 року №847-728/Д-26/8-2400/23 його повідомлено, що різниця пенсії, визначена відповідно до постанови суду, за період з 27 січня 2022 року по 28 лютого 2023 року, склала 26322 гривні 58 коп., і що виплачено буде у порядку черги. 
Проте, на даний час, вказана сума не виплачена йому ні в добровільному порядку, ні у примусовому, у зв`язку із чим, рішення суду залишається невиконаним.
Такі протиправні дії відповідача спричинили йому моральні страждання, які проявилися у моральних стражданнях, почутті розпачу, розчарування та несправедливості, а також негативним впливом на рівень життя, добробут його та його сім`ї, що є наслідком: - протиправних дій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області не встановлення та не виплати до призначеної йому пенсії.. 
Просив суд, стягнути з Держави України на його користь завдану моральну шкоду розмірі 20 000 гривень.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці 21 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що невиплата компенсації за недонараховану пенсію може спричиняти позивачу розчарування та почуття несправедливості, однак позивачем не доведено вини відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо невиконання рішень суду та не надано суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо). Більше того, позивач не обґрунтовує у чому полягає протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, які призвели до невиплати йому нарахованої компенсації.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позову. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає про те, що факт завдання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області позивачу моральної шкоди підтверджується протиправними діями Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, які встановлені Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року, яка полягає у душевних стражданнях, пов`язаних з тривалим невиконанням рішень судів та непроведенням виплати заборгованості пенсійних виплат, у порушенні його життєвих планів та соціальної взаємодії, звичайного способу життя та необхідності докладати додаткових зусиль для його організації.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзивах на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Державної казначейської служби України просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - безпідставними.
Зокрема, вказують на те, що ОСОБА_1 повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди. Матеріали даної справи не містять належних доказів отримання позивачем моральних страждань, що негативно вплинули б на його здоров`я або завдали душевних та моральних страждань, в тому числі втрати нормальних життєвих зв`язків, зниження його авторитету серед колег та друзів, приниження честі та гідності, ділової репутації, або порушили його права та охоронювані законом інтереси. 
Також, відсутні будь-які витяги з медичних карток або інші докази, які б підтверджували погіршення стану здоров`я позивача його фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних на думку позивача, незаконними діями Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області. Додані до справи докази ніяким чином не підтверджують фактів отримання позивачем моральних страждань.
Позиція апеляційного суду
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій
Позивач ОСОБА_1  перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, як одержувач пенсії, відповідно до Закону України про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2023 року у справі № 600/2619/22-а визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо не встановлення та не виплати до призначеної пенсії ОСОБА_1 з 27.01.2022 року щомісячної доплати в сумі 2000 гривень, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області встановити та виплатити ОСОБА_1 з 27.01.2022 року щомісячну доплату в сумі 2000 гривень до призначеної пенсії, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб». 
07 лютого 2023 року звернувся до ГУ ПФУ в Чернівецькій області через веб-портал ПФУ із проханням виконати вказану постанову суду.
Листом ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 20 лютого 2023 року №847-728/Д-26/8-2400/23 його повідомлено, що різниця пенсії, визначена відповідно до постанови суду, за період з 27 січня 2022 року по 28 лютого 2023 року, склала 26322 гривні 58 коп., і що виплачено буде у порядку черги.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково наступних підстав.
Відповідно до положень статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачеві посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумарність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17, провадження № 12-208гс18 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110цс18, вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц, провадження № 14-261цс19 вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення.
Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 21 квітня 2021 року, справа № 227/2918/19, порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного урядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Враховуючи наявність постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду у 600/2619/22, якими визнано протиправність дій відповідача Управління Пенсійного фонду України Чернівецькій області щодо не встановлення та не виплати до призначеної пенсії ОСОБА_1 з 27.01.2022 року щомісячної доплати в сумі 2000 гривень, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб», колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, оскільки незаконність таких дій відповідача доведена, вина в даному випадку презюмується і тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди.
Звертаючись з позовом до суду, позивач визначив розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 20000 гривень та вважає, що така шкода була йому заподіяна саме у тривалому невиконанні постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду, внаслідок чого він не мав можливості в повні мірі реалізувати свої звички та бажання, вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя та не має іншого ефективного способу захистити порушене право.
В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне – за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого – спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Невиплата пенсії позивачу за умови, що вона є єдиним джерелом доходу позивача, є достатньою та самостійною підставою для висновку про те, що позивачу завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю та потребувало додаткових зусиль для організації свого життя позивачем, яка змушений був звертатися за правовою допомогою та відстоювати свої порушені права в суді.
Само по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушень його прав, шляхом ухвалення судами рішень на його користь, не може йому компенсувати його немайнових втрат, оскільки позивач був змушений звертатися до суду, з січня 2022 року позивач отримував належні йому пенсійні виплати не в повному розмірі, які були його єдиним засобом існування, а отже позивач, дійсно, був змушений докладати зусиль для організації свого життя, лікування, за умови відсутності коштів та відчуття безпорадності і пригніченості від таких дій, саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки.
Колегія суддів також враховує, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження – емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку органів державної влади завжди викликають негативні емоції.
Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , колегія суддів враховує обставини справи, ступінь вини відповідача, роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, норми статті 23 ЦК України, і вважає, що сума 5 000 гривень буде достатньою і розумною компенсацією такої шкоди. Крім того, такий розмір відповідає характеру правопорушення, яке вчинене органом державної влади.
При цьому, невиконання рішення суду через відсутність фінансування, в даному випадку не має правового значення, оскільки визначальним для правильного вирішення спору є незаконність дій Управління Пенсійного фонду Чернівецької області та завдання у зв`язку із цим позивачеві втрат немайнового характеру. За умови належного виконання відповідачем покладених на нього державою функцій з пенсійного забезпечення позивача на належному рівні фінансування для виконання рішення суду, яким встановлена така незаконність, не потребувало би.
Згідно з пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280 пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Відповідно до частини другої статті 72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Статтею 73 цього Закону визначений вичерпний перелік цілей, на які використовуються кошти Пенсійного фонду України, і встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. Відшкодування моральної шкоди цим Законом не передбачено.
Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що не має законодавчих та інших правових підстав щодо виплати з коштів Пенсійного фонду України будь-яких відшкодувань моральної шкоди,так як бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі.
Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).
Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами,що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (далі - Порядок).
Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Отже, шкода, завдана органами Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або є незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.
На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про часткове задоволення позову та стягнення з держави Україна в особі Державної казначейської служби України, за рахунок коштів Державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 5 000 гривень. 
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці 21 жовтня 2024 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, за рахунок коштів Державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 5000 гривень, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями Управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови – 13 грудня 2024 року.
Головуючий                                                 М.І. Кулянда 
Судді:                                                           О.О. Одинака
                                                               Н.Ю. Половінкіна