КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 755/15526/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/16689/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Марфіна Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
11 листопада 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                   головуючого  - Немировської О.В. 
                   суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» до ОСОБА_1 про видачу судового наказу, 
за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» - Линдюка Святослава Степановича на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2024 року, 
 
встановив:
у вересні 2024 року заявник звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надання житлово-комунальних послуг, у якій просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 1 996,12 гривень та судові витрати зі сплати судового збору та на правничу допомогу.
13 вересня 2024 року Дніпровським районним судом міста Києва було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інвестбудгаличина» заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг в розмірі 1 996,12 гривень та  судового збору в розмірі 302,80 гривень.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2024 року у видачі судового наказу в частині стягнення з боржника витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500,00 гривень було відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, представник заявника подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу, ТОВ «Інвестбудгаличина» заявило вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500,00 гривень.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2024 року було відмовлено у видачі судового наказу в цій частині.
Відмовляючи у задоволенні заяви у видачі судового наказу в частині стягнення  витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що за цією вимогою не може бути виданий судовий наказ, оскільки вона не входить до переліку, який визначений у ч. 1 ст. 161 ЦПК України, а тому не підлягає розгляду в порядку наказного провадження.
Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, оскільки він зроблений із порушенням норм процесуального права.
Наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.
Відповідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Частиною 1 ст. 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.
Згідно з ч. 3 ст. 165 ЦПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.
Пунктом 6 ч. 1 ст. 168 ЦПК України передбачено, що у судовому наказі зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Аналізуючи вищенаведені норми права, колегія суддів дійшла висновку, що витрати на правничу допомогу є складовою частиною судових витрат, які у разі документального підтвердження підлягають стягненню на користь заявника при задоволенні заяви про видачу судового наказу.
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу до неї долучено докази надання адвокатом 
Линдюком С.С. заявнику ТОВ «Інвестбудгаличина» професійної правничої допомоги із судового супроводу по стягненню заборгованості з боржників, в тому числі і ОСОБА_1 (а.с. 16-17). За надання вказаних послуг сторонами передбачено гонорар адвоката у розмірі 2 500 гривень (а.с. 18). Також до заяви долучено копію Договору про надання правничої допомоги № 28 від 24 лютого 2023 року (а.с. 10-15), Специфікацію № 8 до Договору про надання правничої допомоги № 28 від 24 лютого 2023 року (а.с. 16-17), Акт приймання-передачі наданих послуг № 8 від 20 травня 2024 року та Платіжну інструкція № 1567527178 від 27 лютого 2024 року про оплату наданих послуг супроводу цивільних справ за договором №28 від 24 лютого 2023 року (а.с. 20).
Враховуючи викладене, відмова суду у видачі судового наказу в частині стягнення витрат на правову допомогу з підстав не зазначення цих вимог у ч. 1 ст. 161 ЦПК України є помилковою, оскільки право на відшкодування витрат на оплату правничої допомоги згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України відноситься до основних засад цивільного судочинства, дотримання яких є обов`язком суду при розгляді цивільних справ.
Крім того, колегія суддів зауважує на тому, що у разі незгоди боржника із судовим наказом про стягнення з нього коштів, в тому числі і витрат на правничу допомогу, боржник має право на підставі ст. 170 ЦПК України подати до суду заяву про скасування судового наказу.
Питання про стягнення судових витрат підлягає вирішенню шляхом ухвалення додаткового судового рішення, з дотриманням порядку ухвалення такого рішення.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу постановлена з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 382, 383 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» - Линдюка Святослава Степановича задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Головуючий
 
Судді