ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7888/24 Справа № 226/3816/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Петунін І. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 226/3816/15-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачка –  ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Сакун Віталій Анатолійович, на заочне рішення Димитровського міського суду Донецької області від 05 лютого 2016 року, яке ухвалено суддею Петуніним І.В. у місті Димитрові Донецької області та повне судове рішення складено 05 лютого 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015  року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів. 
Позовна заява обґрунтована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 лютого 2012 року до 05 вересня 2014 року. 
Під час перебування у шлюбі, в них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
На підставі рішення Димитровського міського суду Донецької області від 30 жовтня 2014 року, дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкає разом з позивачем та перебуває на його утриманні. 
На підставі рішення Димитровського міського суду Донецької області від 28.09.2015 року відповідачка позбавлена батьківських прав стосовно свого сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відповідачка ухиляється від обов`язку утримувати дитину, добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає, угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто, що змушує позивача звернутися до суду за захистом своїх прав. 
Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини її доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня подання позову до суду до повноліття дитини. 
Заочним рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 05 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , алiменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до його повноліття.
Стягнення алiментiв здійснювати з 29 грудня 2015 року.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.
Ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 11 червня 2024 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Димитровського міського суду Донецької області від 05 лютого 2016 року залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Сакун В.А., просить змінити рішення суду та визначити аліменти у розмірі 1/10 частини доходів відповідачки, посилаючись на неповне з?ясування судом обставин справи та порушеня норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що про існування оскаржуваного судового рішення відповідачка ОСОБА_2 довідалася лише у 2024 році. На час розгляду справи (січень-лютий 2016 року) відповідачка була вагітною та ІНФОРМАЦІЯ_5 у місті Маріуполі народила дитину ОСОБА_8 , а тому розмір аліментів у судовому рішенні значно завищений та розумним було б стягнути аліменти у розмірі 1/10 частини її доходу. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 11 лютого 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області між сторонами зареєстрований шлюб, актовий запис № 36. На підставі рішення Димитровського міського суду Донецької області від 05 вересня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 4, 5).
Під час перебування у шлюбі в сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого у свідоцтві про народження записаний позивач ОСОБА_1 , матір`ю – ОСОБА_9 (а.с. 3).
Рішенням Димитровського міського суду від 30 жовтня 2014 року визначено місце проживання дитини  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання батька ОСОБА_1  за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-8).
Відповідачка ОСОБА_7 рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 28 вересня 2015 року позбавлена батьківських прав відносно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9-10).
Ухвалюючи рішення про стягнення аліментів з відповідачки ОСОБА_7 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, суд керувався ст. 180 Сімейного кодексу України, відповідно якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, та виходив з того, що дитина мешкає разом із батьком та перебуває на його утриманні, а мати зобов`язана надавати допомогу на утримання дитини. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як його суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до пунктів 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20 листопада 1989 року, яку було ратифіковано  Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків,  опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
В статті 51 Конституції України задекларовано, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.  Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з найкращого забезпечення дітей.
Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Оскільки сторони по справі добровільно не домовились про матеріальне утримання дитини, кошти на утримання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , присуджує суд.
При цьому, право вибору способу стягнення аліментів належить виключно позивачеві у справі про стягнення аліментів, тобто ОСОБА_1 , який визначив спосіб стягнення аліментів у частці від доходу відповідачки.
Як встановлено судом та не заперечується відповідачкою в апеляційній скарзі, неповнолітня дитина сторін проживає разом з батьком ОСОБА_1 .
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідачку ОСОБА_7 обов?язку зі сплати аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь його батька – позивача ОСОБА_1 .
Спір між сторонами виник з приводу розміру аліментів, який підлягає стягненню з ОСОБА_7 на утримання неповнолітньої дитини.
Згідно статті 182 СК України, в редакції станом на  час ухвалення рішення суду, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. 
При цьому,  Законом № 2037-VIII від 17.05.2017, який набрав чинності 17.07.2017, статтю 183  СК України доповнено частиною п?ятою, згідно якої той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Тобто, з липня 2017 року законодавець визначив рекомендований розмір аліментів на утримання однієї дитини – частка від доходу платник аліментів.
У відповідності до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. 
Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів, у разі їх сплати, перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.
При зверненні до суду з даним позовом, ОСОБА_1 надав суду достатні та обгрунтовані докази щодо необхідності покладення на відповідачку ОСОБА_7 обов?язку зі сплати аліментів у розмірі 1/4 частини її доходу на утримання неповнолітнього сина.
Відповідачка ОСОБА_7 не надала суду доказів про те, що цей розмір становить для неї надмірний тягар та визначений судом необґрунтовано.
Доводи ж апеляційної скарги про те, що на час розгляду справи (січень-лютий 2016 року) відповідачка була вагітною та ІНФОРМАЦІЯ_5 у місті Маріуполі народила дитину ОСОБА_8 , правового значення для вирішення даного спору не мають, оскільки зміна сімейного стану відповідачки (народження дитини) відбулася після ухвалення оскаржуваного рішення суду, а тому суд не міг враховувати ці обставини при визначенні розміру аліментів.
Колегія суддів зауважує, що статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Тобто, народження у платника аліментів дитини після ухвалення рішення суду про стягнення аліментів є правовою підставою для зміни розміру аліментів, а не скасування чи зміни рішення суду про стягнення аліментів.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Сакун Віталій Анатолійович,- залишити без задоволення.
Заочне рішення Димитровського міського суду Донецької області від 05 лютого 2016 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2024 року.

Головуючий: 

Судді: