Дата документу 06.11.2024 Справа № 333/10509/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №333/10509/23 Головуючий у 1-й інстанції: Варнавська Л.О. 
Провадження №22-ц/807/1895/24         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Трофимової Д.А., Кочеткової І.В., ,  Бєлової А.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Офісу Генерального прокурора, Запорізької обласної прокуратури, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Сивової Яни Віталіївни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, третя особа: Запорізька обласна прокуратура про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, третя особа: Запорізька обласна прокуратура про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. 

27 лютого 2024 року ОСОБА_1 подав оновлену редакцію позовної заяви до тих же відповідачів, в якій зменшив позовні вимоги. 

В обґрунтування оновленої редакції позовної заяви позивач зазначив про те, що по кримінальному провадженню №42017000000003519 від 06 листопада 2017 року ОСОБА_1 , який на цей час обіймав посаду заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області було повідомлено про підозру за ч.3,4 ст. 27, ч.3 ст. 368 КК України.
Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 травня 2021 року по справі №320/5014/2018 його було визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3,4 ст. 27, ч.3 ст. 368 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 30 травня 2023 року вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 травня 2021 року залишено без змін.

Період перебування його під кримінальним переслідуванням складає з 20 грудня 2017 року (повідомлення про підозру) по 30 травня 2023 року (набрання законної сили виправдувального вироку) та складає 65 місяців 11 днів.

Позивач посилається, що тривале кримінальне переслідування з боку органу досудового розслідування та прокуратури, а також перебування під судом змінили нормальний життєвий уклад позивача, перебування у статусі підозрюваного, обвинуваченого призвело до порушення його зв`язків з оточуючими, негативно вплинуло на самопочуття та душевний стан. Невизначеність майбутньої долі та острах можливих негативних наслідків засудження через незаконне кримінальне переслідування завдали позивачеві значної моральної шкоди. Позивач був змушений нести додаткові витрати часу на відвідування органів досудового розслідування, прокуратури та суду, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Це провокувало у позивача тривалу нервову напругу, що виразилось у пасивності, пригніченості, замкненості в собі та фіксуванні на негативних переживаннях. Незаконні дії органу досудового розслідування та прокуратури призвели до моральних страждань та вимагали від позивача значних зусиль на здійснення кроків, спрямованих на виправдання і реабілітацію. Вважає, що йому спричинена моральна шкода в сумі 1435500,00 грн.

Зазначив, що одразу після його затримання правоохоронцями проінформовані засоби масової інформації, зокрема Інтернет-ресурс «РИА-Мелитополь», який 20 грудня 2017 року о 17-32 год. опублікував інформацію про його затримання за підозрою в отриманні хабара. Ця новина викликала резонанс серед мешканців міста та в подальшому, впродовж тижня, всі публікації з зазначенням його прізвища були найбільш коментованими. Коментарі носили негативний характер щодо нього та його родини. Розміщення цих публікації негативно вплинуло на його взаємостосунки з рідними та оточуючими. В родині відбувались щоденні сварки з цього приводу, більшість оточуючих від нього відвернулась, вважаючи його хабарником.

Після затримання, його автотранспортом доставили до міста Києва та до обрання 22 грудня 2017 року Печерським районним судом м. Києва запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі, він утримувався під вартою.

Внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності відбулись суттєві зміни в його подальшій роботі на посаді заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області. Його було позбавлено заохочень у виді щомісячних премій, скасування надбавок за виконання особливо важливої роботи, відсторонення від посади та звільнення з посади. За результатами дисциплінарного провадження 25 липня 2018 року його звільнено з посади. Ці обставини вплинули на його самопочуття, призвели до погіршення стану його здоров`я, 13 липня 2018 року він був госпіталізований до неврологічного відділення стаціонарно. В подальшому у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності, він не зміг працевлаштуватись за фахом. За 11 місяців перебування на обліку у Мелітопольському міському центрі зайнятості його жоден роботодавець не взяв на роботу у зв`язку з розглядом кримінального провадження щодо нього. За цей період він отримав лише допомогу по безробіттю в загальній сумі 5104,55 грн. З бюджету його родини були вилучені грошові кошти в сумі 128 000,00 грн, внесені в якості застави згідно ухвали Печерського районного суду м. Києва про обрання йому запобіжного заходу.

Крім того внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності йому спричинені матеріальні збитки, які складаються з транспортних та супутніх витрат, витрат на поштові відправлення, на звернення за медичною допомогою та недоотриманих коштів у виді заробітної плати, премій, надбавок та інших виплат за місцем роботи.
Просить стягнути витрати на поїздки до м. Києва для проведення слідчих дій (участі в судових засіданнях), поштові витрати, витрати на медичне лікування на загальну суму 24 906,64 грн.
Також посилається на те, що ним недоотримані надбавки за місцем роботи за період з грудня 2017 року по липень 2018 року на загальну суму 53 044,62 грн.

В липні 2018 року йому недоплатили період перебування на лікуванні в сумі 5 809,42 грн, оскільки не були враховані надбавки за виконання особливо важливої роботи. Також вказує, що йому не доплатили 21 500,60 грн суми компенсації за невикористану відпустку.
На підставі вищевикладеного, просив суд стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 435 500,00 грн, матеріальної шкоди 105 261,28 грн. 

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 435 500 грн.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 90 930 грн. 30 коп.
Врешті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Головне управління Національної поліції в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що позивачем не обґрунтовано позовні вимоги до ГУНП в Запорізькій області, які не підкріплені належними, достовірними, допустимими та достатніми доказами, що саме внаслідок протиправних дій посадових осіб ГУНП в Запорізькій області позивачу була завдана моральна або матеріальна шкода, а заявлений позов заявлено не до тієї особи. Суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі N 686/23731/15 та постанові Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі N 916/1423/17. Судом не надано належної оцінки доказам та обставинам, які підтверджують розмір завданої позивачу моральної шкоди. Судом проігноровано вимоги ЦК України щодо підстав та порядку визначення стягнення розміру моральної шкоди, який має визначатись судом залежно від обсягу та характеру страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у цього життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Також суд має керуватись принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості, а розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до їх збагачення, однак суд без достатніх обґрунтувань та безпідставно визначив розмір моральної шкоди у сумі 435500,00 грн, що зазначеним принципам не відповідає. Вважають, що у даному випадку розмір моральної шкоди повинен виходити з розміру 1600,00 грн за місяць перебування під слідством чи суду, виходячи зі ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду. Судом при винесені рішення не зазначено чи усі загальні підстави цивільно-правової відповідальності було встановлено, а саме: шкода - яка, у чому полягає; протиправність дій заподіювача - конкретні дії ГУНП, які були визнані у встановленому законом порядку протиправними; причинний зв`язок між шкодою та діями посадової особи ГУНП - у чому полягало протиправність дій і яким чином вони завдали шкоду позивачу; вину ГУНП. Стосовно позовних вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 105 261,28 грн, а саме недоотримання коштів у виді заробітної плати за місцем роботи (на думку позивача) внаслідок протиправного притягнення до кримінальної відповідальності, ГУНП в Запорізькій області не є роботодавцем позивача не має ніякого відношення як до нарахування так і виплати в подальшому заробітної плати останньому. Позивачем не надано доказів його витрат на поїздки до м. Києва для проведення слідчих дій - участь позивача у судових засіданнях, як і доказів на підтвердження факту наявності причинно-наслідкового зв`язку між кримінальним переслідуванням та його лікуванням. Обґрунтування позивачем моральної шкоди ґрунтуються лише на його поясненнях та особистих ствердженнях, що не може бути доказом у справі. За переконанням ГУНП судом в рішенні не наведено беззаперечно обґрунтування щодо доцільності, розумності та об`єктивності стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2024 року змінити в частині стягнення моральної шкоди, шляхом зменшення розміру стягнення на користь позивача моральної шкоди за період перебування під слідством і судом до мінімально визначеного Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік». Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2024 року скасувати в частині стягнення на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 17897,16 грн (які витрачені як оплата проїзду) та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що у матеріалах відсутні належні, достатні та допустимі докази, які б підтверджували завдання позивачу страждань, погіршення стану його здоров`я, змін у життєвих стосунках, зниження престижу, ділової репутації, необхідність відновлення попереднього стану. Звертав увагу на змагальність у кримінальному процесі. Оскаржуване судове рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права (статті 23 ЦК України, статей 3, 4, 11, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду») та з порушенням норм процесуального права (статей 77-80, 89, 133, 137, 263, 264, 381, 382 ЦПК України), без повного з`ясування усіх фактичних обставин справи та надання належної оцінки зібраним у справі доказам. Вважає, що у даному випадку розмір моральної шкоди повинен виходити з розміру 1 600,00 грн за місяць перебування під слідством чи суду, виходячи зі ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду. Вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди за перебування під слідством та судом 65 місяців не може бути більшим ніж розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не повинен перевищувати 104000,00 грн, та не повинен призводити до збагачення. Проте, стягнута судом першої інстанції моральна шкода у розмірі 435500,00 грн, тобто більше ніж на 331500,00 грн мінімально гарантованої суми, яка є значною та вже достатньою для розумного задоволення потреб позивача не відповідає принципам поміркованості та розумності та суперечить сталій практиці Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами. Щодо відшкодування витрат, пов`язаних із поїздками, у сумі 17897,16 грн, такі витрати Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема ст. 3, не передбачено право на відшкодування таких витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 , адвокат Сивова Я.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2024 року скасувати в частині визначення розміру суми відшкодування моральної шкоди, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в цій частині в повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що судом належним чином не вмотивовано та не обґрунтовано зменшення розміру відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Суд не оцінив докази, надані позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема глибини та тривалості своїх страждань, втрати ділової репутації та ускладнення зав`язків з оточуючими людьми. Позивач стверджує, що до цього часу Офісом Генерального прокурора не вжито жодних заходів до відновлення його порушених конституційних прав. Публікації про безпідставне притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не зроблено, заходи визнання протиправним факту притягнення його дисциплінарної відповідальності, за матеріалами кримінальної справи, не вжиті, вилучені в нього, як речові докази у кримінальному провадженні, особисті речі не повернуті, жодна посадова особа, з вини якої сталося порушення його прав, до відповідальності не притягнута. З таких обставин, позивач вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про відшкодування моральної шкоди, виходячи з мінімально можливого розміру встановленого законом, що на його погляд є очевидно несправедливим та не відповідає засадам судочинства. 

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Запорізька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права (ст.ст. 3, 4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», абз.3 ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», та порушенням ст. 263 ЦПК України, а тому підлягає скасуванню. Вважає, що у даному випадку розмір моральної шкоди повинен виходити з розміру 1600,00 грн за місяць перебування під слідством чи суду. Одночасно з тим, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Проте, у позивача відсутнє належне обґрунтування розміру заподіяної моральної шкоди, а отже відсутнє право на її відшкодування. Постановлення судом виправдовувального вироку стосовно позивача не призводить до автоматичного обов`язку держави відшкодовувати моральну шкоду особі, яка обґрунтовує її виключно наявністю такого факту. Позивачем не надано розрахунок втраченого заробітку, ураховуючи розмір середньоденної заробітної плати позивача, розрахований відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної пати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Скасування роботодавцем відповідних надбавок та премій також не може свідчити про наявність причинно-наслідкового зв`язку між кримінальним переслідуванням позивача та скасуванням відповідних доплат, адже такі виплати можуть бути скасовані або зменшені, ураховуючи вищезазначені підстави. Втрачений позивачем заробіток може бути відшкодований за умови його доказового підтвердження. Одночасно з тим, отримання ОСОБА_1 лише зменшеної заробітної плати через скасування роботодавцем відповідних надбавок та премій не може свідчити про безумовне право позивача на відшкодування таких коштів відповідно до п. 1 ст. 3 Закону. Судом не надано оцінку доводам обласної прокуратури в частині заперечень щодо вимог позивача про відшкодування втраченого заробітку, адже одночасно було розпочато дисциплінарне провадження, що відповідно слугувало зменшенню заробітної плати позивача. Суд безпідставно стягнув витрати на проїзд за викликами органів розслідування і суду, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема статтею 3, не передбачено право на відшкодування таких витрат. Також, Запорізька обласна прокуратура зауважує, що у провадженні СВ УСБУ у Запорізькій області перебуває кримінальне провадження № 22024080000001347 від 27.08.2024 за фактом вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, Офіс Генерального прокурора зазначає, що вони оскаржили його в апеляційному порядку. Апеляційна скарга Офісу Генерального прокурора підтримується в повному обсязі. Апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Зазначає, що на думку позивача понесені ним витрати на лікування, витрати пов`язані із поїздками у сумі 24 906,64 грн не підлягають до стягненню, оскільки законом не передбачено компенсацію витрат, понесених у зв`язку зі наданням медичної допомоги та лікування. При цьому, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту наявності причинно-наслідкового зв`язку між кримінальним переслідуванням та його лікуванням. Відтак, в цій частині суд першої інстанції зробив правильний висновок, зазначивши, що витрати на медичне лікування в сумі 4168,25 грн стягненню не підлягає. Також, суд першої інстанції правильно зазначив про відсутність підстав для стягнення поштових та супутніх витрат на загальну суму 2841,23 грн, оскільки надані докази (фіскальні чеки «Укрпошта», фіскальні чеки на пальне (а.с.81,77-79) не підтверджують, що ці витрати були понесені у зв`язку зі здійсненням досудового розслідування чи судового провадження щодо ОСОБА_1 .. Позовна вимога позивача у частині стягнення з Державного бюджету України на його користь матеріальної шкоди (втраченого заробітку) у розмірі 3807157,02 грн не підлягає задоволенню, оскільки під час розгляду справи №9901/740/18 встановлено правомірність звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника та з органів прокуратури з огляду на вчинення ним саме дисциплінарного проступку. За таких умов стягнення на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди є безпідставними, необґрунтованими та непідкріпленими жодними доказами, а тому не підлягають задоволенню. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, Запорізька обласна прокуратура зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» при визначені розрахункової величини у розмірі 6700,00 грн, адже у разі задоволення позову підлягає застосуванню абз.3 ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» із застосуванням розрахункової величини саме у розмірі 1600,00 грн. Позивач просить суд стягнути за рахунок держави відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 435 500,00 грн. При цьому, з яких причин та підстав і яких доказів повинна бути відшкодована саме у такому розмірі шкода, позивачем не обґрунтовано. Позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні статей 77,58 ЦПК України які б підтверджували завдання йому моральної шкоди у розмірі, який кратно перевищує мінімальний розмір, що гарантовано державою. Таким чином, у позивача відсутнє належне обґрунтування розміру заподіяної моральної шкоди, а отже відсутнє право на її відшкодування, у зв`язку з чим Запорізька обласна прокуратура просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, Головне управління Національної поліції в Запорізькій області зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що беззаперечно доводить наявність перерахованих у позові психоемоційних станів, що містили б будь-які медичні висновки та свідчили б про причинно-наслідковий зв`язок між його емоційним сприйняттям реальності та перебуванням позивача під кримінальним переслідуванням. Позивачем не надано як докази ані виписки з лікарні, якщо позивач звертався по допомогу до психіатра, ані підтвердження звернення до приватних психологів чи проходження спеціальних реабілітаційних тренінгів. Позивач не довів що він звертався до спеціальних експертних установ щодо проведення психологічної експертизи. ГУНП в Запорізькій області вважає, що позивачем не обґрунтовано позовні вимоги, які не підкріплені належними, достовірними, допустимими та достатніми доказами, що саме внаслідок протиправних дій посадових осіб ГУНП в Запорізькій області позивачу була завдана моральна або матеріальна шкода, а заявлений позов заявлено не до тієї особи. Обґрунтування позивачем моральної шкоди ґрунтуються лише на його поясненнях та особистих ствердженнях, що не може бути доказом у справі. Позовна заява не містить фактичних даних, які б свідчили про негативні наслідки подій, які вплинули на зміну звичного образу життя позивача. За переконанням ГУНП в Запорізькій області судом в рішенні не наведено беззаперечного обґрунтування щодо доцільності, розумності та об`єктивності стягнення на користь позивача моральної шкоди. В зв`язку з наведеним просить апеляційної скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ГУНП в Запорізькій області, Офісу Генерального прокурора, Запорізької обласної прокуратурипідлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Сивової Я.В. підлягає залишенню без задоволення. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що ГУНП в Запорізькій області, Офіс Генерального прокурора та Запорізька обласна прокуратура фактично оскаржуютьрішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог щодо стягнення моральної та матеріальної шкоди, а  ОСОБА_1  в особі представника - адвоката Сивової Я.В. оскаржуєрішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди. В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційних скарг ГУНП в Запорізькій області, Офісу Генерального прокурора, Запорізької обласної прокуратури та ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Сивової Я.В. лише в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, а саме щодо задоволених позовних вимог про стягнення моральної шкоди та задоволених вимог щодо стягнення матеріальної шкоди, у відмовленій частині позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому апеляційним судом не переглядається. 

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає не повною мірою.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу завдана моральна шкода, внаслідок порушення кримінального провадження №42017000000003519 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, за результатами розгляду якого, вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 травня 2021 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 та ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю наявності в його діях складу кримінального правопорушення, який ухвалою Запорізького апеляційного суду від 30 травня 2023 року залишено без змін. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з положеннями статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Закону України від 01 грудня 1994 року N 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати (6 700,00 грн), за кожен місяць перебування під слідством і судом, у цьому випадку - починаючи з 20 грудня 2017 року (затримання по ст. 208 КПК України) до 30 травня 2023 року (рішення Апеляційного суду), тобто повних 65 місяців, який щонайменше має становити 435500,00 грн (6700,00 грн х 65 місяців). 

Суд зазначив, що незаконне затримання ОСОБА_1 , взяття його під варту, вручення підозри та обвинувального акт у звинуваченні у злочині, якого він не скоював, тривалий судовий розгляд справи по суті, призвели до його тяжких фізичних та моральних страждань. ОСОБА_1 втратила престижну роботу та реалізацію особистих планів. Негативні емоції та переживання вплинули на стан його здоров`я, що призвело до постійного вживання ліків та перебування під наглядом лікарів.

Суд виходив з того, що ОСОБА_1 зазнав душевних страждань внаслідок необ`єктивного та упередженого розслідування, безпідставного притягнення його до кримінальної відповідальності, йому було спричинено значної моральної шкоди, яку суд, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості, обмежився законодавчо гарантованим мінімумом відшкодування, визначив у розмірі 435500,00 грн. При цьому суд врахував, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави.

Стягуючи з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 90930,30 грн, суд першої інстанції керувався тим, що позивач поніс витрати на проїзд у розмірі 17897,16 грн з безпідставним притягненням його до кримінальної відповідальності, відшкодування таких витрат передбачено у пункті 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР, а тому такі витрати незалежно від того, на якій стадії розгляду кримінальної справи вони були понесені, підлягають відшкодуванню позивачу в повному обсязі. Крім того позивач недоотримав надбавку за особливо важливу роботу у розмірі 45723,12 грн, недоотримав лікарняний у розмірі 5809,42 грн, недоотримав компенсацію за невикористану відпустку 21500,00 грн. 

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується повною мірою, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 06 листопада 2017 року було розпочато кримінальне провадження № 42017000000003519 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

20 грудня 2017 року ОСОБА_1 затримано на підставі ст. 208 КПК України. 

21 грудня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (т.1 а.с.68-70). 

13 червня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та дії останнього кваліфіковано за ч. 3, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України (т.1 а.с.70 зворот-71).

19 вересня 2018 року затверджений обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 42017000000003519, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 та ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України (т.1 а.с.72-76).

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді застави в сумі 128000 грн його звільнено негайно з-під варти. 

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 січня 2018 року клопотання про відсторонення від посади задоволено частково. Відсторонено ОСОБА_1 підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України від посади заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області на строк до 21 лютого 2018 року (т.1 а.с.23).

Відповідно до Наказу прокурора Запорізької області, державного радника юстиції 3 класу, Романова В. , від 23 січня 2018 року за № 22к, відсторонено ОСОБА_1 від посади заступника керівника Мелітопольської міської прокуратури Запорізької області строком до 21 лютого 2018 року зі збереженням заробітної плати (т.1 а.с.23 зворот). 

Рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 04 липня 2018 року №301дп-18 заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено на нього стягнення у виді звільнення з органів прокуратури. 

Наказом прокурора області від 25 липня 2018 року №1016к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області (т.1 а.с.18 зворот). 

Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 травня 2021 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 та ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю наявності в його діях складу кримінального правопорушення (т.1 а.с.42-67).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 30 травня 2023 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін (т.1 а.с.24 зворот-39). Наразі зазначена ухвала не була оскаржена в касаційному порядку.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Згідно зі статтею 1 Закону відповідно до приписів цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:
1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;
3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).

Згідно зі статтею 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. 

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною третьою статті 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом. 

Отже, у Законі передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися та обґрунтовуватися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.
У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визначити й більший розмір відшкодування.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19.

Зазначена норма Закону № 266/94-ВР не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №  686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 132/1436/17, провадження № 61-27971св18, на які посилається прокурор, викладено висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. 

Подібні правові висновки також викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, провадження № 14-4цс19.

ЄСПЛ зазначає, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankovv. Bulgaria» (Станков проти Болгарії) від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01).

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 01 січня 2023 року мінімальний розмір заробітної плати встановлено на рівні 6700,00 грн, і саме з урахуванням цієї суми повинен розраховуватися розмір завданої позивачам моральної шкоди.

Суд першої інстанції у справі, що переглядається, визначив і встановив правильний період перебування позивача під слідством і судом, за який він має право на відшкодування моральної шкоди тривалістю 65 місяців - з моменту затримання по ст. 208 КПК України (20.12.2017) до дня постановлення Запорізьким апеляційним судом ухвали від 30 травня 2023 року про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а вироку суду першої інстанції без змін. 

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, виходячи із засад розумності та справедливості, дійшов правильного висновку стягнути на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 435500,00 грн (65 місяців * 6700 грн), що є обґрунтованою компенсацією (справедливою сатисфакцією) за душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього (незаконним повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення), внаслідок якої було порушено його нормальні життєві зв`язки як особи, яка ніколи не притягувалася до кримінальної відповідальності, інші соціальні та ділові зв`язки, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення ділової репутації.

Частково задовольняючи позов у цій частині, суд першої інстанції виходив з доведеності факту завдання позивачу моральної шкоди у зв`язку з незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, оскільки сам факт притягнення особи до кримінальної відповідальності за злочин (кримінальне правопорушення), вчинення якого не було доведено, є підставою для відшкодування такій особі моральної шкоди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) звертала увагу, що необхідною підставою для покладення на державу відповідальності у вигляді стягнення шкоди за рішення, дії, бездіяльність органу державної влади є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач.

Проаналізувавши вищезазначені обставини в їх сукупності колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанцій про те, що позивач довів наявність вказаних умов для відшкодування шкоди.

За встановлених обставин ОСОБА_1 зазнав кримінального переслідування з боку органів досудового розслідування і прокуратури, яке супроводжувалось втручання у його права та приватне життя. Законність цього кримінального переслідування не була доведена уповноваженими органами у встановленому порядку та в межах відповідного розслідування.

Неспроможними є посилання в апеляційних скаргах ГУНП в Запорізькій області, Офісу Генерального прокурора, Запорізької обласної прокуратурищодо необхідності визначення розміру відшкодування моральної шкоди, застосовуючи розрахункову величину 1600 грн, визначену ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік».

Колегія суддів зазначає, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах.

Зміни до ст. 13 вказаного Закону законодавцем не вносилися і його норми не передбачають визначення розміру відшкодування із розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема, Законом «Про Державний бюджет України».

Розрахункова величина у розмірі 1600 грн не може бути застосована до спірних правовідносин. В даному випадку діє «Формула Радбруха»: несправедливий закон має поступатися справедливості, "над законному праву", якщо розбіжність між позитивним законом і справедливістю сягнула нестерпного виміру (Велика Палата Верховного Суду, постанова від 24 листопада 2020 року, провадження №9901/60/19. Вказана позиція спрямована на покращення становища людини, яка незаконно перебувала під слідством і судом, адже за встановленою у державі практикою розмір мінімальної заробітної плати щороку збільшується, а не зменшується. 

Отже, доводи апеляційних скарг ГУНП в Запорізькій області, Офісу Генерального прокурора, Запорізької обласної прокуратури щодо неправильного застосування розрахункової величини при обчисленні моральної шкоди не заслуговують на увагу.

Разом з цим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності підстав для збільшення розміру відшкодування спричиненої йому моральної шкоди є безпідставними. 

Позивач в обґрунтування своєї скарги у цій частині послався на те, що Офісом Генерального прокурора не вжито жодних заходів до відновлення його порушених конституційних прав. Публікації про безпідставне притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не зроблено, заходи визнання протиправним факту притягнення його дисциплінарної відповідальності, за матеріалами кримінальної справи, не вжиті, вилучені в нього, як речові докази у кримінальному провадженні, особисті речі не повернуті, жодна посадова особа, з вини якої сталося порушення його прав, до відповідальності не притягнута. За таких обставин, позивач вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про відшкодування моральної шкоди, виходячи з мінімально можливого розміру встановленого законом, що на його погляд є очевидно несправедливим та не відповідає засадам судочинства.

Викладені ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги дублюють доводи його позовної заяви у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд. Решта доводів, зокрема, щодо неповернення вилучених у ОСОБА_1 особистих речей, не є предметом позову справи, що переглядається, тому на правильність оскаржуваного рішення не впливають. 

Колегія суддів зауважує, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 435500 грн не суперечить положенню статті 13 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та не є меншим, від його мінімального розміру. Водночас, представником позивача не надано переконливих доказів, які слугували б підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди відповідає вимогам закону та є обґрунтованим.

Щодо позовних вимог про стягнення недоотриманих позивачем коштів у виді заробітної плати, премій, надбавок та інших виплат за місцем роботи.

З відповіді Запорізької обласної прокуратури від 08 серпня 2023 року № 21-4453-23 «Про надання інформації по адвокатському запиту» судом встановлено, що позивачем недоотримані надбавки за місцем роботи, за період з лютого 2018 року по липень 2018 року (т. 1 а.с.198).

Відповідно до наказу прокурора Запорізької області від 20 грудня 2017 року № 548ц у грудні 2017 року ОСОБА_1 встановлено надбавку у розмірі 10% за роботу з документами, які мають гриф секретності, аналогічну надбавку у розмірі 10% встановлено і у січні 2018 року (наказ від 29.01.2018 № 48ц).

Наказом керівника обласної прокуратури від 24 січня 2018 року № 26к позивачу скасовано надбавку за виконання особливо важливої роботи у розмірі 70% від посадового окладу, з урахуванням надбавки за класний чин та вислугу років (т.1 а.с.19). Наказом керівника обласної прокуратури від 04 червня 2018 року № 632к позивачу встановлено надбавку за виконання особливо важливої роботи у розмірі 10%.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення недоплачених надбавки за виконання особливо важливої роботи, як складової заробітної плати, підлягають частковому задоволенню за період з лютого 2018 року по липень 2018 року на загальну суму 45723,12 грн. 

Судом першої інстанції вірно зазначено, що внаслідок відсторонення від посади ОСОБА_1 була зменшена щомісячна заробітна плати за період з січня 2018 року по липень 2018 року, в обґрунтування чого у позовній заяві наведено відповідний розрахунок недоотриманої надбавки за виконання особливо важливої роботи за вказаний період, і, як наслідок, виплати лікарняного та компенсація за невикористану відпустку у липні 2018 року сплачені позивачу не в повному обсязі.

Так, з розрахункового аркушу заробітної плати за липень 2018 року слідує, що ОСОБА_1 було нараховано та сплачено суму лікарняного у розмірі 12550,60 гривень (т.1 а.с.202).

Враховуючи недоплачені суми надбавки за виконання особливо важливої роботи сумарний дохід в період з січня 2018 року по червень 2018 року становить 160934,20 гривень.
Відповідно до розрахунку, наведеного у відповіді Запорізької обласної прокуратури від 14.12.2023 № 21-4454-23, сукупний дохід на липень - грудень 2017 року становить 285826,50 гривень.

446760,70 грн. : 365 днів = 1224 гривні - середньоденний заробіток, де 446760,70 грн - сукупний дохід за попередні повні 12 місяців

Таким чином, до виплати підлягала сума лікарняного у розмірі 18360,02 гривні (1224,00 грн. х 15 днів). З урахуванням виплаченої суми у розмірі 12550,60 грн, недоотриманою лишилася сума в розмірі 5809,42 гривні.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 як особа, яку визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочину, має право на стягнення з Державного бюджету України недоотриману суму компенсації за невикористану відпустку 21500,60 гривень (повинна бути нарахована в сумі 141984,00 гривні, фактично сплачено 120 483,40 гривень).

Досліджуючи доводи апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури про те, що вимоги позивача про відшкодування втраченого заробітку є безпідставними з огляду на те, що одночасно з цим відносно ОСОБА_1 було розпочато дисциплінарне провадження, що слугувало зменшенню заробітної плати позивача, колегія суддів виходить з такого.

Матеріалами справи підтверджено, що старшим слідчим в особливо важливих справах відділу досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених прокурорами та працівниками органів прокуратури слідчого управління Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України Трофанюк С.В. 04 січня 2018 року відносно ОСОБА_1 було складено клопотання про відсторонення від посади, яке обґрунтовано тим, що відділом досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених прокурорами та працівниками органів прокуратури слідчого управління Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №42017000000003519 від 06 листопада 2017 року за підозрою прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 та заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (т.1 а.с.20).

ОСОБА_1 під час вчинення злочину був працівником правоохоронного органу та мав безпосередній зв`язок із свідками у даному кримінальному провадженні. Подальше перебування ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області надає можливість останньому застосовувати своє службове становище та здійснювати тиск на свідків, які є діючими працівниками прокуратури. Також підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином у будь-яких формах, що надасть можливість йому використати наділені йому владні повноваження працівника правоохоронного органу, з метою ухилення від покарання. Враховуючи викладене, слідство вважало за необхідне відсторонити підозрюваного ОСОБА_1 від посади заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області та просило відсторонити останнього від указаної посади строком на два місяці.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18 січня 2018 року у справі № 757/1170/18-к вказане клопотання задоволено частково. Відсторонено ОСОБА_1 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України від посади заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області на строк до 21 лютого 2018 року (т.1 а.с.23). 

На виконання вказаної ухвали суду Наказом прокурора Запорізької області державного радника юстиції 3 класу В. Романова № 22-к від 23 січня 2018 року відсторонено ОСОБА_1 від посади заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області строком до 21 лютого 2018 року із збереженням заробітної плати (т.1 а.с.23 зворот).

Наказом прокурора Запорізької області державного радника юстиції 3 класу В. Романова № 22-к від 23 січня 2018 року «Про скасування надбавки» скасовано надбавку за виконання особливо важливої роботи до посадового окладу, з урахуванням надбавки за класний чин та вислугу років, заступнику керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області раднику юстиції ОСОБА_1 у зв`язку з відстороненням його від посади з 23 січня 2018 року (т.1 а.с.19).

Рішенням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 04 липня 2018 року № 301дп-18 за результатами розгляду висновку про відсутність ознак дисциплінарного проступку в діях ОСОБА_1 у дисциплінарному провадженні № 11/2/4-770дс-164дп-18, останнього притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено на нього дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади в органах прокуратури (т.1 а.с.61-62).

Зі змісту вищезазначеного рішення слідує, що Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів, відповідачем при його прийнятті було враховано характер діяння, зокрема те, що вчинені ОСОБА_1 дії викликали негативний суспільний резонанс, що підтверджується відповідними публікаціями у ЗМІ. Зазначене, у п. 95, 96 цього рішення, давало Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів достатні підстави кваліфікувати такі дії ОСОБА_1 як такі, що мають характер грубого порушення правил прокурорської етики та застосовувати до нього дисциплінарне стягнення у виді звільнення з органів прокуратури.

Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.04.2019 у справі № 9901/740/18 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання протиправним та скасування рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 04 липня 2018 року № 301дп-18 «Про накладення дисциплінарного стягнення щодо заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_1 та прокурора цієї ж прокуратури ОСОБА_3 » в частині накладення на заступника керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення з органів прокуратури.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 10 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Верховного Суду від 25 квітня 2019 року залишено без змін. При цьому, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 травня 2020 року зазначено, що рішення про притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності хоча і прийнято на підставі відомостей, наявних у матеріалах кримінального провадження, однак грунтуються на самостійних правових підставах. Встановлені Комісією в ході дисциплінарного провадження факти і з`ясовані обставини мають значення тільки для прийняття рішень у дисциплінарному провадженні та жодним чином не свідчать про доведеність вини особи у вчиненні кримінальних правопорушень.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів доходить висновку, що скасування ОСОБА_1 надбавки за виконання особливо важливої роботи відбулось внаслідок відсторонення останнього від посади, що було здійснено на виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18 січня 2018 року у справі № 757/1170/18-к. Тобто, скасування спірної надбавки відбулось в межах кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, в той час, як дисциплінарне провадження щодо застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення стосувалося саме внаслідок порушення ОСОБА_1 правил прокурорської етики і грунтуються на самостійних правових підставах.

Доказів щодо скасування ОСОБА_1 надбавки за виконання особливо важливої роботи на підставі дисциплінарного провадження внаслідок порушення останнім правил прокурорської етики, матеріали справи не містять. 

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 втраченого заробітку у вигляді надбавки за виконання особливо важливої роботи, яка була скасована внаслідок обвинувачення останнього у вчиненні злочину в межах кримінальної справи № 757/1170/18-к. Звідси, ОСОБА_1 як особа, яку визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочину, має право на стягнення з Державного бюджету України 45723,12 грн недоотриманої надбавки за виконання особливо важливої роботи, 5809,42 грн недоотриманих виплат за лікарняний та 21500,60 грн недоотриманої компенсації за невикористану відпустку як грошових доходів, які втрачено внаслідок відсторонення від посади, які він міг би отримати, якби проти нього не було вчинено незаконних дій.

Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 709/377/21.

Щодо позовних вимог про стягнення транспортних витрат.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача транспортних витрат на проїзд у розмірі 17897,16 грн з огляду на таке.

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема статтею 3, не передбачено право на відшкодування таких витрат.

Суд першої інстанції необґрунтовано стягнув витрати на проїзд у кримінальному провадженні, оскільки право на відшкодування таких витрат не передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 березня 2024 у справі №709/377/21, від 28 лютого 2024 року у справі № 553/32/22, від 20 березня 2024 року у справі № 761/16157/21, від 26 липня 2023 року у справі № 727/7635/21. 

За таких умов, стягнення на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 17897,16 грн є безпідставними, необґрунтованими та непідкріпленими жодними доказами. 

Отже, колегія суддів вважає за необхідне в цій частині рішення суду першої інстанції скасувати та постановити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди в частині відшкодування транспортних витрат на проїзд в розмірі 17897,16 грн.

За наслідками апеляційного перегляду, колегія суддів виходить з того, що аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника, адвоката Сивової Я.В. є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Разом з тим, доводи апеляційних скарг ГУНП в Запорізькій області, Офісу Генерального прокурора, Запорізької обласної прокуратури є частково виправданими.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ГУНП в Запорізькій області, Офісу Генерального прокурора, Запорізької обласної прокуратури підлягають частковому задоволенню, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2024 року - скасуванню в оскаржуваній частині щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 90930,30 грн з підстав, передбачених ч. 4 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 73033,14 грн; відмовивши в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 17897,16 грн В частині щодо стягнення моральної шкоди рішення суду підлягає залишенню без змін.

Таким чином, судом першої інстанції при вирішенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди неправильно застосовані вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та порушено норми процесуального права, а тому його висновки про наявність підстав для стягнення транспортних витрат, як складової матеріальної шкоди, є помилковими.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з підпунктами "б", "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Враховуючи часткове задоволення позову в частині матеріальної шкоди, з ГУНП в Запорізькій області, Офісу Генерального прокурора та Запорізької обласної прокуратури на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 744,89 грн (1073,60 х 73033,14 : 105261,28), за подання апеляційної скарги з Офісу Генерального прокурора та Запорізької обласної прокуратури - у розмірі 1117,33 грн (744,89*150%), а всього разом у розмірі 1862,22 грн; з ГУНП в Запорізькій області - у розмірі 893,86 грн (744,89*150%*0,8), а всього разом у розмірі 1638,75 грн.

За рахунок держави на користь ГУНП в Запорізькій області підлягають компенсації судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до пропорційного розміру задоволених позовних вимог у розмірі 4419,25 грн (5502,22 х 73033,14 : 90930,30).

За рахунок держави на користь Офісу Генерального прокурора та Запорізької обласної прокуратури підлягають компенсації судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до пропорційного розміру задоволених позовних вимог у розмірі 5524,07 грн (6877,78 х 73033,14 : 90930,30).

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки на державу покладено більшу суму судових витрат, тому за рахунок Державного бюджету України на користь ГУНП в Запорізькій області підлягає стягненню різниця судових витрат у розмірі 2780,50 грн (4419,25-1638,75), на користь Офісу Генерального прокурора та Запорізької обласної прокуратури підлягає стягненню різниця судових витрат у розмірі 3661,85 грн (5524,07-1862,22).

Враховуючи, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Сивової Я.В.залишено без задоволення підстав для стягнення судових витрат за подання апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Офісу Генерального прокурора, Запорізької обласної прокуратури, задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Сивової Яни Віталіївни залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2024 року  в частині стягнення матеріальної шкоди скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 73033 (сімдесят три тисячі тридцять три) гривні 14 копійок, яка складається із: 45723,12 грн недоотриманої надбавки за виконання особливо важливої роботи, 5809,42 грн недоотриманих виплат за лікарняний та 21500,60 грн недоотриманої компенсації за невикористану відпустку.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення транспортних витрат на проїзд у розмірі 17897,16 грн - відмовити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2024 року в частині стягнення моральної шкоди залишити без змін.

Компенсувати Головному управлінню Національної поліції в Запорізькій областіза рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2780 (дві тисячі сімсот вісімдесят) гривень 50 копійок.

Компенсувати Офісу Генерального прокурора та Запорізькій обласній прокуратуріза рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів україни, судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі по 3661 (три тисячі шістсот шістдесят одна) гривня 85 копійок кожному.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повна постанова складена 11 листопада 2024 року.
Головуючий,суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Трофимова Д.А. 	Кочеткова І.В.