ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/4006/21  Номер провадження 22-ц/814/2949/24	Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В.  Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Обідіної О.І.,
суддів : Панченка О.О., Пилипчук Л.І.,        
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві, апеляційні скарги  ОСОБА_1  та  ОСОБА_2  на рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних та неустойки, 

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача 3% річних за період з 16 липня 2015 року по 25 червня 2021 року в сумі 8363 долара США, неустойку за період з 25 червня 2020 року по 25 червня 2021 року в сумі 547500 грн., а також судові витрати по справі. 
Вимоги обґрунтовані тим, що 17.09.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (на даний час прізвище – ОСОБА_6 ) укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно якого остання отримала 46870 дол. США, з кінцевим строком повернення – 17 грудня 2010 року. Оскільки кошти не були повернуті у визначений договором строк, позикодавець ОСОБА_4 через своїх представників звернувся до суду з позовом про стягнення вищевказаних коштів. 
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 січня 2014 року, яке в подальшому було залишено без змін ухвалою апеляційного суду, з позичальника ОСОБА_5 на його користь був стягнутий борг в розмірі 593457,29 грн. та 1820 грн. судових витрат. 
Незважаючи на стягнення коштів судовим рішенням, боржник так і не повернула позикодавцю кошти, в зв`язку з чим він повторно звернувся до суду з позовом про стягнення процентів за договором позики, 3% річних і неустойки, визначеної умовами договору. 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09. 06.2015 р. на його користь з відповідача стягнуто заборгованість за договором позики від 17 вересня 2010 року, яка виникла в період з 06 квітня 2011 року до 15 листопада 2013 року в сумі 273382,16 грн. та судовий збір 3441 грн. 
В подальшому, він знову звернувся до суду з вимогами про стягнення з позичальника процентів за користування його коштами та 3% річних, у зв`язку з чим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2016 року з ОСОБА_5 стягнуто проценти за користування коштами в період з 15 листопада 2013 року по 16 липня 2015 року в сумі 313080,48 грн, 3% річних від простроченої поверненням суми боргу в розмірі 62956,60 грн., а всього 376046 грн.
В подальшому ОСОБА_4 як первісний кредитор відступив своє право вимоги новому кредитору – ОСОБА_1 (договір про відступлення права вимоги (цесії), посвідчений 17 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М.) про що боржник була неодноразово повідомлена.
Оскільки зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином, просив стягнути з позичальника 3% річних за період з 16.11.2015 р. по 25.06.2021 р. в розмірі 8363 дол. США та передбачену умовами договору неустойку за цей же період в розмірі 547500 грн. 

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 13 травня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на корить ОСОБА_1 три проценти річних за період з 16 липня 2015 року по 25 червня 2021 року у розмірі 8363 долари США.
Стягнуто з ОСОБА_3 на корить ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 6445,69 грн., що складаються з судового збору - 3885,69 грн. та понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2560 грн.
Рішення суду вмотивовано доведенням факту невиконання відповідачем зобов`язання за договором позики та наявністю правових підстав для стягнення 3% річних за період з 16 липня 2015 року по 25 червня 2021 року. 
При цьому суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення неустойки з огляду на сплив позовної давності. 

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення по справі, просить рішення в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення неустойки скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити його вимоги та стягнути з відповідача передбачену умовами договору неустойку в сумі 547500 грн., а також всі понесені по справі судові витрати.
Вказує, що матеріали справи не містять заяви відповідача про застосування позовної давності, а відтак суд безпідставно відмовив йому в стягненні неустойки, яка нараховується як визначена умовами договору відповідальність за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання. При цьому зазначає, що навіть за наявності такої заяви, вимога про стягнення неустойки підлягає задоволенню, оскільки він просив стягнути останню за період з 25.06.2020 по 25.06.2021.
В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 також просить судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
Вважає, що судом першої інстанції були невірно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Зазначає, що перехідними положеннями ЦК України, а саме п. 15 та п. 18 передбачено, що у разі прострочення позичальником в період дії карантину та воєнного стану відповідно, позичальник звільняється від обов`язків сплатити неустойку, штраф, пеню. 

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та про необхідність часткового задоволення скарги ОСОБА_2 з огляду на наступне. 

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17 вересня 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 уклали договір позики, за умовами якого остання отримала валютні цінності в сумі 46 870 дол. США зі строком повернення не пізніше 17 грудня 2010 року, в порядку та строки встановлені пунктом 1 договору, а саме: 1300 дол. США не пізніше 17 жовтня 2010 року, 1300 дол. США не пізніше 17 листопада 2010 року, 44 270 дол. США не пізніше 17 грудня 2010 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором в цей же день сторони уклали іпотечні договори, посвідчені приватним нотаріусом Харківського МНО Карташовою С.І., за умовами яких ОСОБА_5 передала ОСОБА_4 в іпотеку належну їй на праві власності нерухомість – квартира АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .
Неналежне виконання зобов`язань за договором позики призвело до виникнення заборгованості, яка на підставі позову кредитора ОСОБА_4 була стягнута рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 січня 2014 року з ОСОБА_5 на його користь у розмірі 593 457 грн. 29 коп., а також 1820 грн. судових витрат. 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2015 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 за договором позики від 17 вересня 2010 року заборгованість за відсотками за період з 6 квітня 2011 року по 15 листопада 2013 року у розмірі 195 830,68 грн., три проценти річних у розмірі 77 551,48 грн., а всього 273 382,16 грн. та судові витрати - 3441 грн.
В подальшому, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2016 року стягнуто заборгованість за процентами за договором позики від 17 вересня 2010 року за період з 15 листопада 2013 року по 16 липня 2015 року в сумі 313080,48 грн, 3% річних від простроченої поверненням суми боргу в розмірі 62956,60 грн., а всього 376046 грн.
Згідно договору про відступлення права вимоги (цесії), посвідченого 17 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., первісний кредитор – ОСОБА_4 відступив своє право вимоги новому кредитору ОСОБА_1 . 
09 вересня 2016 року ОСОБА_5 уклала шлюб та змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».
Станом на час звернення до суду в червні 2021 році остання кошти за договором позики не повернула, в межах виконавчих проваджень судові рішення також не виконала, зв`язку з чим новий кредитор ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про стягнення в порядку ст. 625 ЦК України 3% річних та неустойки, визначеної п.6 договору позики. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд встановив відсутність виконання боржником грошового зобов`язання за договором та з урахуванням норм ст. 625 ЦК України стягнув 3% річних за період з 16 липня 2015 року по 25 червня 2021 року в розмірі 8363 дол. США.
Окрім того суд відмовив в стягненні неустойки з огляду на сплив строку позовної давності, про який було заявлено відповідачем, дійшовши при цьому висновку про обґрунтованість вимог в цій частині. 
Колегія суддів не може погодитись з вказаними висновками суду виходячи з наступного. 
Матеріалами справи доводиться факт укладання між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору позики, неналежне виконання позичальником умов договору та виникнення у зв`язку з цим заборгованості, яка була стягнута рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20.01.2014 р. в сумі 593457,29 грн.
Як встановлено зазначеним рішенням, відповідач не повернула позивачу отримані за договором позики валютні цінності в сумі 46870 дол. США, у зв`язку з чим останні підлягають стягненню на його користь згідно до заявлених вимог в гривневому еквіваленті. 
При цьому, суд вважав доведеним порушення позичальником виконання своїх зобов`язань за договором позики, яке тривало впродовж 132 днів, що у відповідності до п.6 договору позики є підставою для стягнення з боржника пені (штрафу) в розмірі 1500 грн. за кожний день прострочення. 
В подальшому, представник позикодавця неодноразово звертався до суду з вимогами про стягнення з відповідача процентів за користування позикою та трьох відсотків річних в порядку ст. 625 ЦК України. 
У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто, передбачені положеннями статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних мають компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. від простроченої суми за весь час прострочення
Таким чином, згідно до встановлених судовими рішеннями обставин являється доведеним факт невиконання відповідачем грошового зобов`язання, яке виникло на підставі укладеного між сторонами договору позики в розмірі 46870 доларів США, еквівалент якої станом на час розгляду справи за позовом ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, тобто станом на 20.01.2014 року складав 373333 грн. 
При цьому, сам предмет договору позики у вигляді 46870 дол. США за результатами судового розгляду був стягнутий згідно до заявлених самим позивачем вимог вже в еквіваленті національної валюти - гривні, що свідчить про те, що грошове зобов`язання, за невиконання якого мають застосовуватись положення ст. 625 ЦК України, виражене не в іноземній валюті, а в її еквіваленті - гривні як національній валюті. 
За вказаних обставин, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в судовому рішенні при розгляді вимог ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.
В даному випадку, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої внаслідок несвоєчасного повернення боргу у вигляді 46870 дол. США за період з 16.07.2015 р. по 25.06.2021 р., тобто за період коли валюта договору за судовим рішенням була вже була визначена в еквіваленті до гривні. 
Між тим, правових підстав для нарахування визначених ст. 625 ЦК України трьох відсотків від простроченої суми боргу у дол. США не має, з огляду на заявлену самим позивачем в 2011 році вимогу про стягнення з позичальника гривневого еквіваленту неповернутої частини валютних цінностей в розмірі 373333 грн. за офіційним курсом НБУ, що і було взято до уваги судом першої інстанції при ухваленні рішення про стягнення боргу. 
За вказаних обставин, є обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача, який прострочив виконання грошового зобов`язання, виниклого на підставі укладеного між сторонами договору позики, трьох процентів річних від простроченої суми боргу у вигляді 373333 грн. за період з 16.07.2015 р. по 25.06.2021 р. 
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в місцевому суді відповідачем у відзиві на позовну заяву та в окремо поданій заяві було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.
Вирішуючи питання про стягнення трьох відсотків за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 16.07.2015 р. по 25.06.2021 р., судом першої інстанції не було взято до уваги вищевказане клопотання та не застосовано до вимог, заявлених поза межами такого строку, встановлених положеннями ч.4 ст. 267 ЦК України, наслідків. 
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
За вказаних обставин, підлягають задоволенню вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 373 333 грн. в межах 3 річного строку позовної давності, тобто за період з 25 червня 2018 року по 25 червня 2021 року, які складають 33630,71 грн.
Що стосується вимог позивача про стягнення неустойки, останні не підлягають до задоволення як безпідставні. 
Так, позивач ОСОБА_1 при розрахунку суми неустойки посилався п. 6 договору позики, яким визначено відповідальність за несвоєчасне повернення позичальником боргу у вигляді неустойки в розмірі 1500 грн. за кожен день прострочення.
Разом з тим, право кредитодавця нараховувати передбачену договором неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання у вигляді стягнення інфляційних витрат та 3% річних.
Тобто в разі невиконання грошового зобов`язання після закінчення строку дії договору позикодавець має право на санкції лише визначені ст. 625 ЦК України, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду в справах з аналогічними правовідносинами.
У зв`язку з чим твердження позивача про те, що договірні зобов`язання діють до повного їх виконання і за їх невиконання боржник несе цивільно-правову відповідальність, визначену як умовами договору, так і іншими положеннями закону - є помилковим. 
При цьому, в своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилається на судову практику касаційного суду ВССУ та Верховного Суду України за період 2008-2015 років, яка на даний час вже не є актуальною та стосовно вказаних правовідносин Великою Палатою ВС ще в 2018 році (Постанова Великої Палати ВС від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12) висловлені зовсім інші правові підходи, які застосовуються судами при вирішення справ подібної категорії. 
В даному випадку, строк дії договору, в межах якого позичальник мала повернути отримані кошти сплинув грудні 2010 року, а в 2011 році позикодавець звернувся до суду з вимогами про стягнення боргу за договором позики в розмірі 373 333 грн. 
Таким чином, на час пред`явлення в 2021 році чергової вимоги про стягнення з відповідача неустойки, визначеної п.6 договору позики вже збігли як строки виконання зобов`язання, визначені умовами договору, так і внаслідок звернення позикодавця до суду в порядку ст. 1050 ЦК України, що виключає застосування до позичальника, який прострочив виконання зобов`язань відповідальності у вигляді неустойки (штрафу, пені) визначеної умовами договору.
Зазначеним обставинам суд першої інстанції належної правової оцінки не надав, не повно з`ясував обставини по справі та вирішив спір на підставі невірно застосованих норм матеріального права, у зв`язку з чим судове рішення підлягає скасуванню, з постановленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову.
Так, на користь позивача в порядку ст. 625 ЦК України підлягають стягненню з ОСОБА_3 3% річних від простроченої суми зобов`язання у вигляді несповинутого за договором позики боргу у розмірі 373 333 грн., що в межах позовної давності, за період з 25 червня 2018 року по 25 червня 2021 року становитиме 33 630,71 грн.
В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити. 
За вказаних обставин підлягає зміні порядок розподілу судових витрат по справі. 
Згідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Так, із заявлених ОСОБА_1 вимог на суму 777138,78 грн. за результатами розгляду справи задоволено 33 630,71 грн., що в пропорційному розмірі становить 4,33% від всіх заявлених позивачем вимог. 
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 336,50 грн., що складає 4,33 % від задоволених позовних вимог, враховуючи здійснену позивачем оплату позовної заяви судовим збором на суму 7771 грн.
З врахуванням відстрочки сплати судового збору відповідачу ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги, за результатами апеляційного розгляду у відповідності до загальних положень ст. 141 ЦК України, з останньої на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 504,75 грн., що становить 95,67 % від розмірі позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено позивачу, тоді як з останнього на користь держави підлягає стягненню інша частина судового збору в розмірі 11152 грн., що пропорційна до 4,33% від задоволених позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п. 3, 4, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 травня 2024 року скасувати та постановити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних та неустойки за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 33 630,71 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
В порядку розподілу судових витрат, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , судовий збір сплачений при подачі позовної заяви в розмірі 336,50 грн.
За результатами апеляційного розгляду, стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір за подану нею апеляційну скаргу в розмірі 504,75 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за апеляційну скаргу в сумі 11152 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 17 грудня 2024 року.

Судді: О. І. Обідіна О.О. Панченко Л.І. Пилипчук