ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

03 грудня 2024 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/11312/24
Головуючий у першій інстанції – Рахманкулова І. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1623/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 03 жовтня 2024 року (місце ухвалення – м. Чернігів) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про відшкодування моральної шкоди,
                                      В С Т А Н О В И В:
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову посилався на те, що він перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівські області та отримує пенсію за вислугою років відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». 
Вказує, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 у справі № 620/11580/21 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку розміру раніше призначеної пенсії на підставі оновленої довідки Департаменту персоналу МВС України від 12.07.2021 № 22/6-3367. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повести ОСОБА_1 з 01.12.2019 перерахунок та виплату пенсії на підставі оновленої довідки Департаменту персоналу МВС України від 12.07.2021 № 22/6-3367, виходячи з 71 % відповідних сум грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.
Як зазначає позивач, на виконання вказаного вище рішення суду, яке набрало законної сили 22.11.2021, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області проведено позивачу перерахунок пенсії з 01.12.2019, а з 01.01.2022 розпочато її виплату. Сума доплати за період з 01.12.2019 по 01.01.2022 склала 180 941, 54 грн, проте позивач вказує, що зазначена сума йому виплачена не була.
У зв`язку з невиконанням відповідачем судового рішення, позивач звернувся із заявою про примусове його виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Постановою державного виконавця від 28.06.2022 відрито виконавче провадження ВП № 69305835. Проте, рішення суду ні в добровільному, ні в примусовому порядку не виконано.
За доводами позову, 24.06.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою, в якій просив повідомити чи виконано відповідачем у добровільному чи примусовому порядку рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 у справі № 620/11588/21 в частині виплати йому нарахованої за рішенням суду пенсії в період з 01.12.2019 по 01.01.2022 та коли воно буде виконано, а також які заходи приймаються для його виконання, проте Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повідомило позивача, що сума коштів за період з 01.12.2019 по 31.12.2021 обліковується в автоматичних базах даних обробки пенсійної документації (електронній пенсійній справі) та буде виплачена за окремою бюджетною програмою за рахунок коштів державного бюджету в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету.
Також стверджує, що 24.06.2024 він звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою, в якій просив повідомити, на якій стадії знаходиться виконання судового рішення, а також, які заходи вжиті для його виконання в повному обсязі. Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повідомив позивача, що здійснює все можливе для виконання рішення суду в повному обсязі, також додатково повідомлено, що станом на 03.07.2024 профінансовано доплати пенсій на виконання рішень судів, які набрали законної сили по 20.09.2020 (включно). 
Позивач вважає, що протиправними діями відповідача, що виразилися у тривалому невиконанні рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 у справі № 620/11588/21, йому заподіяна моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях через порушення прав, неможливості реалізувати своє конституційне право на належний розмір пенсійного забезпечення, а також в душевних стражданнях через порушення звичного способу життя позивача, оскільки йому довелося неодноразово звертатися до відповідача з метою реалізації свого права на підвищення розміру пенсії, глибокому відчутті несправедливості, що викликане тривалим невиконанням судового рішення, тому позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом.
У позові ОСОБА_1 просить стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь 14 273, 35 грн у відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03.10.2024 позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1   5 000 грн у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Рішення суду про часткове задоволення позовних вимог обґрунтовано доведеністю факту завдання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області позивачу моральної шкоди протиправними діями, встановленими рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.10.2021, яка полягає у порушенні звичного способу життя та необхідності докладати додаткових зусиль для його організації.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції врахував характер страждань, які зазнав позивач, їх тривалість, вимушені зміни в життєвих стосунках, і, враховуючи принципи розумності, справедливості та співмірності, дійшов висновку, що компенсація в сумі 5 000 грн буде належною сатисфакцією понесених душевних страждань.
Суд, пославшись на положення ст. 170 ЦК України та правові позиції Верховного Суду, наведені у постановах від 14.09.2022 у справі № 759/7630/20, зазначив про необхідність стягнення моральної шкоди саме з Державного бюджету України.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, заступник начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області Н. Білозуб подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03.10.2024 в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.
За доводами апеляційної скарги рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовані дійсні обставини справи.
У скарзі заявник посилається на те, що матеріали справи не містять належних та достатніх доказів, які підтверджують факт заподіяння позивачу моральної шкоди, причинний зв`язок між неналежним на думку позивача контролем за виконанням судового рішення та настанням негативних наслідків, про які вказує позивач.
В обґрунтування зазначених доводів скарги заявник посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13.05.2020 у справі № 638/8636/17-ц, від 08.04.2020 у справі № 180/1560/16-а, від 05.05.2020 у справі № 759/7011/18, від 10.02.2021 у справі № 761/24143/19.
Зазначає, що згідно зі ст. 8 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» виплата пенсій, додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них звільненим зі служби військовослужбовцям забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України, виплата здійснюється при надходженні коштів із державного бюджету України на ці витрати.  Виділення коштів із державного бюджету на фінансування даної бюджетної програми не залежить від територіального органу Пенсійного фонду.
Тому вважає, що проведення такої виплати не може бути здійснено за рахунок власних коштів Пенсійного фонду України, зокрема Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, а проводиться лише у разі наявності на це відповідних бюджетних асигнувань, у зв`язку з чим пенсійні виплати здійснюються Головним управлінням виключно за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством, інші можливості – відсутні.
За доводами скарги, головним розпорядником коштів державного бюджету, що виділяються на забезпечення виплат по зазначеній бюджетній програмі, є Міністерство соціальної політики, а Пенсійний фонд України - лише відповідальний виконавець і розпорядник коштів нижчого рівня. 
Крім того, посилається, що з 01.04.2021 змінився порядок перерахування коштів для фінансування пенсій та інших виплат, які згідно із законодавством провадяться за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством, тому з 01.04.2021 фінансування пенсій за відомостями на виплату пенсій (в тому числі погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями судів)  здійснює Пенсійний фонд України.
З огляду на те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області включено нараховані суми пенсії до реєстру судових рішень та поставлено у відповідну чергу на безпосередню виплату пенсії, є підстави для висновку, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України  учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1   до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ», що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 (а.с. 6).
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 в справі № 620/11588/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку пенсії на підставі оновленої довідки Департаменту персоналу МВС України від 12.07.2021 № 22/6-3367. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області провести ОСОБА_1 з 01.12.2019 перерахунок та виплату пенсії на підставі оновленої довідки Департаменту персоналу МВС України від 12.07.2021 № 22/6-3367, виходячи з 71% відповідних сум грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання вказаного судового рішення Чернігівським окружним адміністративним судом було видано позивачу виконавчий лист № 620/11588/21, який він пред`явив до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (виконавче провадження № 69305835), що підтверджується листом Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 03.07.2024 (а.с. 12-13).
Згідно розрахунку Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 у справі № 620/11588/21 ОСОБА_1 проведено перерахунок пенсії за період з грудня 2019 року по грудень 2021 року розмір доплати складає 180 941, 54 грн (а.с. 14).
Проте, як убачається з матеріалів справи, така виплата проведена не була, оскільки доплати пенсій на виконання рішень судів були профінансовані лише по 20.09.2020.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався, що рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 у справі № 620/11588/21 в повному обсязі не виконано на час його звернення до суду із цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту завдання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області позивачу моральної шкоди протиправними діями, встановленими рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 у справі № 620/11588/21, яка полягає у порушенні звичного способу життя та необхідності докладати додаткових зусиль для його організації.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції врахував характер страждань, які зазнав позивач, їх тривалість, вимушені зміни в життєвих стосунках, і, враховуючи принципи розумності, справедливості та співмірності, дійшов висновку, що компенсація в сумі 5 000 грн буде належною сатисфакцією понесених душевних страждань.
Суд, пославшись на положення ст. 170 ЦК України та правові позиції Верховного Суду, наведені у постановах від 14.09.2022 у справі № 759/7630/20, зазначив про необхідність стягнення моральної шкоди саме з Державного бюджету України.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Приписами ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 3 Конституції України проголошує, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Це конституційне положення більшу конкретизацію знаходить у ст. 56 Основного Закону, яка закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня2012 року № 11-рп/2012).
Виконання судового рішення - сфера регулювання ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 р. у справі «Войтенко проти України», в якому ЄСПЛ зазначив, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні п. 1 ст. 1 Протоколу №1).
За змістом ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною  шкодою  слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних  явищ, заподіяних фізичній чи юридичній   особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до  чинного  законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у  приниженні  честі,  гідності,  престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через   неможливість продовження активного  громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності  обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди  підлягають: наявність такої  шкоди, протиправність діяння її  заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням  заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати,  чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму ВСУ).
При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування (п. 10-1 постанови Пленуму ВСУ).
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування та їх посадовими особами визначені ст. 1173, 1174 ЦК України.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).
Враховуючи наявність судового рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 у справі № 620/11588/21, яке набрало законної сили, та яким визнано протиправність дій відповідача – Головного управління Пенсійного фонду України Чернігівській області, в частині не нарахування та невиплати позивачеві належних сум пенсії, а також невиконання ним судового рішення впродовж тривалого часу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки незаконність таких дій відповідача доведена, отже позивач має право на відшкодування моральної шкоди.
Як встановлено, позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Статтями 12, 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено умови призначення пенсій за вислугу років та їх розміри.
Вважаючи дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо обчислення розміру пенсії у заниженому розмірі та невиплати перерахованої пенсії протиправними, ОСОБА_1 звертався до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо зменшення розміру пенсії позивачу, бездіяльності управління щодо не проведення перерахунку основного розміру пенсії позивача та дій управління щодо проведення виплати пенсії ОСОБА_1 після її перерахунку з 01.12.2019 з обмеженням максимального розміру встановлено судовим рішенням, зокрема, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 у справі № 620/11588/21, яке набрало законної сили.
З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 , оскаржуючи у судовому порядку дії та бездіяльність уповноважених посадових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, фактично доводив наявність у нього права на перерахунок розміру пенсії, яка призначена відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Саме через протиправність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо неправильного обчислення розміру пенсії та виплати її у заниженому розмірі позивач був змушений відстоювати свої права та інтереси в судовому порядку, що призвело до порушення звичного способу його життя, руйнування життєвих планів та соціальних зв`язків, необхідності докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Порушення відповідачем пенсійного законодавства стало наслідком необхідності звернення до суду за захистом свого права, а також до органів державної виконавчої служби через відмову відповідача добровільно виконати рішення суду в повному обсязі. Указані обставини є доводами позову про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями органу державної влади.
Верховний Суд у своїх постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 зазначив, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
З врахуванням викладеного, на переконання колегії суддів, доводи ОСОБА_1 про завдання йому моральної шкоди протиправними діями Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, у зв`язку з чим районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.
Необґрунтованими є  доводи відповідача про те, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, оскільки завдання моральної шкоди позивач обґрунтовував не лише тим, що судове рішення не виконується, а й тим, що з вини відповідача йому неправильно обчислювався розмір пенсії і вона виплачувалась в заниженому розмірі, що підтверджено судовим рішенням.
Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди у сумі 5 000 грн, яку належить стягнути на користь позивача, суд першої інстанції виходив із засад розумності та справедливості, а також врахував характер страждань, які зазнав позивач, їх тривалість, вимушені зміни в життєвих стосунках.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
На переконання колегії суддів, з урахуванням того, що безпосередньо у судовому процесі позивач участі не брав, оскільки справа слухалась судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, характеру та обсягу душевних страждань позивача, який є особою, звільненою з військової служби за вислугою років, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, розмір моральної шкоди у сумі 5 000 грн судом першої інстанції визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості, у зв`язку з чим апеляційний суд відхиляє доводи скаржника щодо невмотивованості судового рішення при визначенні розміру відшкодування.
Також необґрунтованими є доводи скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про відсутність доказів, які підтверджують заподіяння позивачу моральної шкоди.
Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України,згідно з якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди.
Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області не надано доказів, які підтверджують відсутність його вини у завданні такої шкоди, а тому шкода, завдана таким органом внаслідок його неправомірних дій повинна бути відшкодована за рахунок Державного бюджету України. Вказане відповідає дії презумпції заподіяння позивачу моральної шкоди через порушення принципу належного врядування.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 10 лютого 2021 року у справі №761/24143/19 та від 8 грудня 2022 року у справі №370/2383/20.
При цьому, правильним є висновок суду про те, що шкода, завдана органами Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, з огляду на таке.
Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Отже, відповідачем у справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).
Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 02 червня 2021 року у справі № 215/3408/18.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.  367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                               П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 03 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 03.12.2024.
Головуючий                                                   Судді :