ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7023/24 Справа № 175/16/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 30 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року                                                                м. Дніпро
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Красвітної Т.П.,
при секретарі - Шавкун Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2019 року
у справі за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 13 березня 2018 року, близько 02 години 40 хвилин водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «IVECO AS 440», д.р.н НОМЕР_1 по вул. Шосейній в районі буд. 205 в м.Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області відволікся від керування, знаходячись в стані втоми, скоїв зіткнення з автомобілем «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався попереду в попутному напрямку, в наслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження.
На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу IVECO AS 440, д.р.н. НОМЕР_1 , була застрахована в CK «КНЯЖА».
Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.
Згідно висновку експертного дослідження №16/12.2/8 від 31 травня 2018 року, виконаного Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС, вартість матеріального збитку, завданого Департаменту патрульної поліції внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якій було пошкоджено службовий автомобіль «Toyota Prius», д.р.н НОМЕР_2 , складає 314243,97 грн. 
21 червня 2018 року CK «КНЯЖА» здійснила на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України страхову виплату за заподіяну шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 98000,00 грн.
Оскільки страхова компанія частково відшкодувала матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, Департамент патрульної поліції вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та просити стягнути з відповідача залишок невідшкодованої матеріальної шкоди у розмірі 216243,97 грн. та вирішити питання розподілу судових витрат.
Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2019 року позов Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України майнову шкоду у розмірі 216243,97 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України суму судового збору у розмірі 3243,66 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю правових підстав для стягнення з відповідача на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України залишку розміру невідшкодованої матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, яка доведена належними та допустимими доказами у справі.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини у справі, що мають значення для справи. Вказує, що судове рішення не містить жодного посилання на правову підставу володіння ним транспортним засобом, а отже не містить встановлення обов`язкової підстави для відповідальності, яка визначена нормами ЦК України. Вважав, що позов пред`явлено до не належного відповідача у справі, оскільки він не є власником транспортного засобу.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено, що наказом Департаменту патрульної поліції від 21 січня 2016 року №9 о/с, ОСОБА_2 призначений на посаду інспектора Управління патрульної поліції в м. Дніпрі ДПП.
12 березня 2018 року згідно графіку чергування, екіпаж патрульної поліції, у складі якого знаходився ОСОБА_2 , заступив на патрулювання на службовому автомобілі «Toyota Prius», д.р.н НОМЕР_2 .
13 березня 2018 року, близько 02 години 40 хвилин водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «IVECO AS 440», д.р.н НОМЕР_1 по вул. Шосейній в районі буд. 205 в м.Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області відволікся від керування, знаходячись в стані втоми, скоїв зіткнення з автомобілем «Toyota Prius», д.р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався попереду в попутному напрямку на службовому автомобілі «Toyota Prius», д.р.н НОМЕР_2 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.
Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно висновку експертного дослідження №16/12.2/8 від 31 травня 2018 року, виконаного Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС, вартість матеріального збитку, завданого Департаменту патрульної поліції внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якій пошкоджено службовий автомобіль «Toyota Prius», д/н НОМЕР_2 , складає 314243,97 грн.
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням). Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).
Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа має нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2. 2. Правил дорожнього руху України), що роз`яснено у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».
Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. 
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що на підтвердження розміру завданих позивачу матеріальних збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 13 березня 2018 року, позивачем надано висновок експертного дослідження №16/12.2/8 від 31 травня 2018 року, виконаний Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС про встановлення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу службового автомобіля «Toyota Prius», д.р.н НОМЕР_2 , у розмірі 314243,97 грн.
З установлених судом обставин вбачається, що сумою страхового відшкодування, яка виплачена страховою компанією у розмірі 98000,00 грн., Департаменту патрульної поліції не було відшкодовано в повному обсязі завдану шкоду, встановлену висновком експертного дослідження №16/12.2/8 від 31 травня 2018 року, виконаного Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС, зокрема, вартість матеріального збитку колісного транспортного засобу марки «Toyota Prius», д.р.н  НОМЕР_2 , складає 314243,97 грн.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів, що залишок розміру невідшкодованої майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 216243,97 грн., та доведений належними та достатніми доказами у справі, підлягає стягненню з відповідача. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не встановлено обов`язкової підстави для відповідальності, яка визначена норма ЦК України, а тому суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки під час керування транспортним засобом особа, яка має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий йому власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа має нести відповідальність за завдання шкоди й шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, що узгоджується з положенням частини другої статті 1187 ЦК України. 
Аргументи апеляційної скарги про те, що судове рішення не містить жодного посилання на правову підставу володіння ним транспортним засобом, а тому відсутні підстави для стягнення з нього шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що він перебував у трудових відносинах з власником транспортного засобу й матеріали справи, як такового не містять. 
Колегія суддів звертає увагу, що оскільки саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, дорожньо-транспортна пригода сталася саме з його вини, що підтверджується постановою у справі № 175/930/18-п про притягнення останнього до адміністративної відповідальності, де він визнав свою вину, доводи апеляційної скарги про те, що він неналежний відповідач у справі, є необґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсні обставини справи та як наслідок зробив неправильний висновок суду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані скаржником до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення. 
Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункту 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна