УХВАЛА

05 грудня 2024 року 
м. Київ
справа №990/62/24
адміністративне провадження № П/990/62/24  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
головуючого судді  - Радишевської О.Р.,
суддів - Жука  А.В., Кашпур  О.В., Смоковича  М.І., Уханенка  С.А.,
за участю:
секретаря судового засідання:                                                                      Волощука В.В.,
позивача -                                                              ОСОБА_1 ,
представника відповідача -                                         Петренко Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів клопотання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про закриття провадження у справі
за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія, відповідач) з вимогами:
- визнати протиправним і скасувати рішення ВККС від 12.02.2024 №50/ко-24, яким суддю Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 визнано таким, що не відповідає займаній посаді, та внесено подання до Вищої ради правосуддя про звільнення судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 з посади;
- зобов`язати ВККС внести рекомендацію Вищій раді правосуддя про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Межівського районного суду Дніпропетровської області.
За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.03.2024 для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі: головуючої судді - Радишевської  О.Р., суддів Жука  А.В., ОСОБА_2.,Смоковича  М.І., Уханенка  С.А.
Ухвалою Суду від 12.03.2024 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_2 у відставку, розпорядженням в.о. заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 05.11.2024 призначено повторний автоматизований розподіл справи №  990/62/24.
За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2024 указану справу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючої судді - Радишевської  О.Р., суддів Жука  А.В., Кашпур  О.В., Смоковича  М.І., Уханенка  С.А.
Ухвалою Суду від 30.04.2024 задоволено клопотання ОСОБА_1 про участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції.
Ухвалами Суду від 07.11.2024 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі та задоволено його клопотання про витребування доказів; витребувано у ВККС належним чином засвідчені копії матеріалів суддівського досьє ОСОБА_1 та матеріалів, на підставі яких прийнято рішення від 12.02.2024 №50/ко-24, аудіозаписи засідань ВККС 15.11.2023 та 12.02.2024 за участі ОСОБА_1 .
Чергове засідання у справі призначено на 05.12.2024.
10 квітня 2024 року до Суду від ВККС надійшло клопотання про закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства).
На обґрунтування клопотання відповідач зазначив, що, виходячи із положень статей 88, 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», рішення ВККС щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.
Посилаючись на зазначені норми та висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 30.01.2019 у справі №9901/827/18, від 26.02.2020 у справі №9901/637/18, від 09.02.2022 у справі №9901/775/18 та від 07.03.2024 у справі №9901/541/18, відповідач доводить, що ухвалене Комісією рішення від 12.02.2024 №50/ко-24 про визнання судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді, та внесення подання до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про його звільнення з посади не може бути самостійним предметом судового розгляду.
08 липня 2024 року до Суду від ОСОБА_1 надійшло заперечення на вказане клопотання, у якому позивач просить відмовити у його задоволенні та продовжити розгляд справи.
На обґрунтування заперечень позивач зазначив, що на відміну від справ, на які посилається ВККС, в цій справі рішення ВККС оскаржується з підстав передбачених частиною третьою статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Зокрема, як зазначає позивач, підставами позову, серед інших, є відсутність в оскаржуваному рішенні мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків; відсутність у складу ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, повноважень його проводити; а також прийняття рішення з грубим порушенням процедури внаслідок винесення питання про відповідність ОСОБА_1 займаній посаді на розгляд пленарного складу ВККС.
Позивач також цитує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13.06.2024 у справі №9901/198/20, про те, що рішення ВККС підлягають оскарженню без наявності рішення ВРП за результатами подання про звільнення судді з посади.
Вирішуючи клопотання ВККС про закриття провадження у справі, Суд виходить із такого.
Відповідно до підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» № 1401-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон № 1401-VIII) відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.
Пунктом 20 розділу ХІІ Закону №1402-VIII встановлено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Згідно зі статтею 83 Закону №  1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1)  компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2)  професійна етика; 3)  доброчесність. Кваліфікаційне оцінювання за критерієм професійної компетентності проводиться з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації. Підставами для призначення кваліфікаційного оцінювання є:
1) заява судді (кандидата на посаду судді) про проведення кваліфікаційного оцінювання, у тому числі для участі у конкурсі;
2) рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про призначення кваліфікаційного оцінювання судді у випадках, визначених законом.
Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України..
Частинами першою, другою статті 88 Закону № 1402-VIII передбачено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Відповідно до частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
Згідно із частинами сьомою, восьмою статті 101 Закону № 1402-VIII рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом. Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.
З аналізу викладених норм, зокрема частини восьмої  статті 101 Закону № 1402-VIII, випливає, що рішення ВККС, яке містить рекомендацію з пропозицією здійснити певні дії та ухвалити певне рішення, може бути оскаржене до суду, але за умови, що за відповідною рекомендацією прийнято рішення і тільки разом з таким рішенням.
За змістом статей 1, 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 № 1798-VIII (далі - Закон №1798-VIIІ) ухвалення рішення про звільнення судді з посади належить до компетенції ВРП, зокрема й щодо звільнення судді на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України за поданням ВККС.
Отже, вирішення питання про звільнення судді належить виключно до компетенції ВРП після розгляду на її засіданні подання ВККС про звільнення судді. За результатами такого розгляду ВРП приймає вмотивоване рішення, яке остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді, є обов`язковим для виконання та викликає відповідні правові наслідки і може бути оскаржене в судовому порядку.
До того ж рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а є на цьому етапі кваліфікаційного оцінювання підставою для такого звільнення. Під час розгляду подання ВККС про звільнення судді ВРП може і не погодитися з висновком ВККС.
Ураховуючи, що процедура кваліфікаційного оцінювання, підбиття її підсумків (у ВККС) і застосування наслідків (рішенням ВРП) є стадіями єдиного провадження, рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді не має самостійних правових наслідків, а є частиною цього кваліфікаційного провадження.
Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. У межах кваліфікаційного провадження ВРП перевіряє вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення обставин, що мають суттєве значення, зокрема вплинули на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.
ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді втрачає юридичне значення.
Отже, визначальними та остаточними висновками у межах кваліфікаційного оцінювання щодо підтвердження або непідтвердження суддею здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді є саме висновки ВРП, які можуть спричиняти настання певних правових наслідків для судді, а не рішення ВККС, яке власне має рекомендаційний характер для ВРП.
Зважаючи на наведене правове регулювання, а також статус і повноваження ВРП та ВККС у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, Суд дійшов висновку, що передбачене частиною першою статті 88 Закону №1402-VIII оскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП. В іншому випадку дублюються функції щодо його перегляду Верховним Судом і ВРП, що є неприпустимим.
Ця позиція Суду відповідає усталеній і послідовній практиці Верховного Суду.
Зокрема, у постановах від 07.03.2024 у справі №9901/541/18 та від 07.11.2024 у справі №990/115/24 (у яких предметом оскарження було рішення ВККС у межах кваліфікаційного оцінювання судді) Велика Палата Верховного Суду вкотре виклала висновок про те, що звернення до суду за захистом порушених прав можливе у разі, коли рішення ВККС із рекомендацією буде актуалізоване через рішення органу, який за законом має право розглядати подану рекомендацію та ухвалювати за нею відповідне остаточне рішення, при цьому таке оскарження має відбуватися разом з остаточним рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.
Посилання позивача на те, що рішення ВККС, яким його визнано таким, що не відповідає займаній посаді, та внесено подання до ВРП про звільнення з посади судді оскаржується, зокрема, з підстав, передбачених частиною третьою статті 88 Закону №1402-VIII, указаним висновкам не суперечить й не дає підстав уважати, що з указаних підстав рішення ВККС за наслідками кваліфікаційного оцінювання може бути оскаржене до суду окремо від рішення ВРП.
За змістом статей 88, 101 Закону 1402-VIII рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене виключно з підстав, визначених частиною третьою статті 88 вказаного Закону, і тільки разом із рішенням ВРП, ухваленим за відповідною рекомендацією ВККС.
Посилання позивача на висновки, викладені у постанові від 13.06.2024 у справі №9901/198/20, Суд відхиляє через їхню нерелевантність з огляду на різні предмети та підстави позовів у цій справі та у справі №9901/198/20.
Суд зазначає, що на момент звернення позивача до суду із цим позовом не існувало рішення ВРП за відповідною рекомендацією ВККС, разом з яким могло бути оскаржене спірне рішення ВККС.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вже згаданій постанові від 07.11.2024 у справі №990/115/24 ужите в пункті 1 частини першої статті 238 КАС України формулювання «не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» треба розуміти і трактувати так, що не підлягають розгляду за цими правилами не тільки справи, спори в яких виникають поза сферою адміністративних публічно-правових відносин, але й справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, однак щодо них на рівні імперативного законодавчого положення встановлено вимогу, яка обмежує таке звернення і відтерміновує судовий захист порушеного права до події, з настанням якої виникають відповідні для цього підстави. Для оскарження рішення ВККС щодо надання рекомендації такою подією чи фактором є рішення, ухвалене за відповідною рекомендацією, тобто тільки після ухвалення відповідним органом (ВРП) рішення, яким буде задоволено рекомендацію про звільнення, у позивача виникне право для звернення до суду за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
Узагальнюючи наведене, можна констатувати, що спірне рішення ВККС є тим рішенням, яке на стадії підбиття підсумків кваліфікаційного оцінювання ВККС не може бути окремим (самостійним) предметом судового розгляду, а тому вимоги про визнання його протиправним і скасування на цьому етапі кваліфікаційного оцінювання не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Позовна вимога про зобов`язання ВККС внести рекомендацію ВРП про призначення ОСОБА_1 на посаду судді є нерозривно пов`язаною з вимогою про визнання протиправним і скасування рішення ВККС.
З урахуванням викладеного, Суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання відповідача та закриття провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.
За правилом частини першої статті 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
У цьому випадку такої потреби немає, адже мотивами для закриття провадження у справі стали не порушення правил предметної підсудності, а передчасне звернення до адміністративного суду, якому за процесуальним законом підсудний цей спір.
Керуючись статтями 238, 241-243, 248, 250, 266, 295 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Клопотання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про закриття провадження у справі №990/62/24 задовольнити.
Закрити провадження у справі №990/62/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Ухвала, відповідно до статті 256 КАС України, набирає законної сили негайно після її проголошення.
Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.
Повний текст судового рішення складено 09.12.2024.
Головуючий:                                                                                                                                                                                    О.Р. Радишевська

Судді:                                                                                                                                                                                                                  А.В. Жук

                                                                                                                                                                                                                  О.В. Кашпур

                                                                                                                                                                                                                  М.І. Смокович

                                                                                                                                                                                                                  С.А. Уханенко