ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9444/24 Справа № 199/515/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       26 листопада 2024 року                                                        м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.
суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.
за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, 
-за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , 
на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:
ІСТОРІЯ СПРАВИ 
18.01.2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, в якому позивачка просила позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ 
Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовлено.
       КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
       30.08.2024 року від  ОСОБА_1 надійшла апеляційна скарга в якій ставиться вимога про скасування заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2024 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. 
       В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не надав ніякого висновку тому факту, що відповідач жодного разу не бачив свою дитини. Не платить аліменти, не приймає участь у житті дитини.
АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Відзив на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходив. 
В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ
       Сторони належним чином повідомлені про день та час розгляду справи (а.с.111-116), у судове засідання не з`явились, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
       ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
       Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції треба скасувати та винести нове рішення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини. 
Між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , було укладено шлюб, зареєстрований 16 серпня 2016 року, ОСОБА_5 змінила прізвище на Судоплатова (а.с.16). 
Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 22 квітня 2017 року (а.с.10), після розірвання шлюбу змінила прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_5 . 
Від шлюбу сторони мають сина – ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.11).
05 червня 2021 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 та змінила прізвище на « ОСОБА_9 » (а.с.12).
Малолітній ОСОБА_3 постійно проживає з матір`ю ОСОБА_1 . Дитину до дошкільного відділення приводили та забирали мати - ОСОБА_1 , чоловік матері – ОСОБА_8 та дідусь - ОСОБА_10 (а.с.13).
Боржник ОСОБА_2 станом на червень 2023 року має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 167 981, 70 грн. (а.с.18), як вбачається з розрахунку заборгованості ОСОБА_2 аліменти не платив жодного разу з лютого 2019 року.
Висновком адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради від 05.06.2024 №5/6-82 визначено не доцільним позбавити  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 батьківських прав відносно його малолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.66-68).
Встановивши зазначені обставини суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком, з огляду на таке.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. 
Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, при розгляді питання щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав встановила, що в наступний час  ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає, проходить службу у лавах Збройних Сил України та врахувавши цей факт прийшла до висновку що не доцільно позбавити  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4  батьківських прав відносно його малолітнього сина – ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_5  (а.с.66-68). 

Таким чином ні в суді першої інстанції ні при апеляційному суді, при перегляді справи, не надано доказів того, що відповідач навмисно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . 

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди із рішенням суду.

       При таких обставинах апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

       Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
       ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.
       Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

        Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2024 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

               
       Судді: