ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2024 року
м. Хмельницький

Справа № 686/27749/24
Провадження № 22-ц/4820/2138/24

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В., 
секретар судового засідання Заворотна А. В. 
з участю: заявниці ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,
заінтересованої особи ОСОБА_3 і його представника ОСОБА_4 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2024 року (суддя Колієв С. А., повне судове рішення складено 17.10.2024) у справі за заявою ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 про видачу обмежувального припису.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :
11 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, в якій зазначала, що з 10.11.2013 по 31.10.2019 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 і від спільного проживання мають сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Влітку 2023 року по просьбі батька відпустила сина до нього на літо. З того часу ОСОБА_3 не повертає сина, чинить відносно нього психологічне насильство, кривдить його, намовляє дитину проти неї, позбавляє дитину матері. Щодо неї ОСОБА_3 також чинить психологічне насильство, оскільки не допускає до дитини, погрожує фізичною розправою, у переписці застосовує лайливі слова. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 20.08.2024 задоволено її позов та вирішено відібрати малолітнього сина ОСОБА_6 від батька ОСОБА_3 і повернути дитину матері. Вказане рішення суду до теперішнього часу не виконано. 
Тому заявниця просила видати обмежувальний припис строком на 6 місяців відносно ОСОБА_3 та визначити такі тимчасові обмеження його прав:
-        заборонити ОСОБА_3 перебувати у місці проживання за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ;
-        обмежити спілкування з нею та сином ОСОБА_5 ;
-        заборонити наближатися на 500 метрів до їх з сином місця проживання, роботи, навчання та інших місць частого відвідування;
-        заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати її та малолітнього сина ОСОБА_5 , переслідувати їх та в будь-яких спосіб спілкуватися з ними;
-        заборонити вести листування, телефонні переговори з нею та малолітнім сином, або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2024 року в задоволенні заяви відмовлено.
ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви. Посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення. Вказує, що суд не взяв до уваги те, що з червня 2022 року по теперішній час ОСОБА_3 вчиняє психологічне насильство щодо неї та їхнього сина ОСОБА_6 . Дитина має негативний психоемоційний стан через постійні лайливі слова на адресу матері. Батько не виконує рішення суду про повернення дитини. Сам по собі факт непритягнення особи до юридичної відповідальності не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних.
У засіданні апеляційного суду заявниця та її представник апеляційну скаргу підтримали. ОСОБА_3 і його представник апеляційну скаргу не визнали.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно установив, що ОСОБА_1  та ОСОБА_3  з 10.11.2013 по 31.10.2019 перебули у зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання мають сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За домовленістю між батьками 11.06.2023 ОСОБА_3 забрав сина до себе на літні канікули, однак без згоди матері залишив дитину проживати із собою. 
Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19.02.2024 у справі № 686/3237/24 закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за статтею 173 КУпАП.
29.02.2024 ОСОБА_1 звернулася до служби «102» Національної поліції із заявою, в якій повідомила про те, що її колишній чоловік, який проживає по АДРЕСА_3 , не відпускає сина ОСОБА_7 до школи на очне навчання, не виконує рекомендації служби у справах дітей з приводу звернення до психолога для подальшої роботи з дитиною та з ним.
Згідно з відповіддю ГУНП України в Хмельницькій області від 29.02.2024 було розглянуто звернення ОСОБА_1 від 15.02.2024 та за результатами розгляду і перевірки викладених у ньому фактів не встановлено обставин, які б вказували на кримінальне чи адміністративне правопорушення. 
Зі змісту повідомлення практичного психолога ОСОБА_8 служби у справах дітей Розсошанської сільської ради від 26.02.2024 № 62/02-15 вбачається, що 21.02.2024 за організації служби у справах дітей відбулася зустріч ОСОБА_1 з сином ОСОБА_5 у будинку батька дитини ОСОБА_3 . Оскільки у мовному запасі дитини багато фраз та виразів, притаманних дорослим, психолог зробила зауваження батькові ОСОБА_3 та бабусі ОСОБА_9 не говорити при дитині в грубій формі про маму та її сім`ю. На запитання «чи бажає жити в м. Одесі» хлопчик категорично заперечував та висловив свою думку, що хоче жити лише з батьком та відвідувати місцеву шкоду. 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 20.08.2024 у справі № 686/23516/23 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та вирішено відібрати малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 в батька ОСОБА_10 і повернути його матері ОСОБА_1 за попереднім місцем проживання.
02.09.2024 на підставі вказаного судового рішення Хмельницьким міськрайонним судом виданий виконавчий лист.
25.09.2024 заступник начальника Хмельницького відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гавришко О. М. склала акт про те, що 25.09.2024 в ході проведення виконавчих дій по відібранню дитини ОСОБА_5 у батька ОСОБА_3 та повернення її до матері ОСОБА_1 батько дитини ОСОБА_3 не перешкоджав виконанню рішення суду, але на усякі вмовляння матері повернутися до неї ОСОБА_11 категорично відмовився йти до матері та проживати разом з нею. 
Постановою заступника начальника Хмельницького відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гавришко О. М. від 09.10.2024 відкладено виконавчі дії у виконавчому провадженні № 75943446 у зв`язку з перебування дитини на лікуванні.
Ухвалою Верховного Суду від 22.11.2024 зупинено дію постанови Хмельницького апеляційного суду від 20.08.2024 у справі № 686/23516/23 до закінчення її перегляду у касаційному порядку. 
Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.
Наявність неприязних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і спору щодо місця проживання дитини, участі у спілкуванні з сином підтвердили у суді першої інстанції свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_9 .
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд виходив з того, що заявниця не довела вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства відносно неї та малолітнього сина ОСОБА_5 .
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам Закону.
Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;
психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість; нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
На підставі пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Згідно з пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Відповідно до частин 2, 3, 4 статті 26 Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону).
Закон визначає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні (частина перша статті 350-6 ЦПК України).
Суд першої інстанції установив, що між ОСОБА_1 та її колишнім чоловіком ОСОБА_3 існують неприязні відносини, між ними виникають конфлікти у зв`язку з наявністю спору щодо місця проживання малолітнього сина ОСОБА_6 та участі матері у спілкуванні з ним.
У матеріалах справи відсутні докази вчинення  ОСОБА_3  домашнього насильства та притягнення його до адміністративної відповідальності за такі дії. 
Не містить посилання на такі докази й апеляційна скарга.
Невиконання ОСОБА_3 рішення суду щодо повернення дитини матері, наявність конфліктних ситуацій у зв`язку з наявністю спору щодо місця проживання дитини не свідчить про вчинення домашнього насильства щодо ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_5 . 
Відсутні також докази на підтвердження того, що негативний психоемоційний стан дитини пов`язаний із вчиненням батьком саме домашнього насильства. 
Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так як заявниця не надала належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_3 щодо неї та їх сина домашнього насильства, суд обґрунтовано прийшов до висновку про відмову у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.
Інші доводи апеляційної скарги на законність рішення суду не впливають і його висновок не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010).
З огляду на викладене рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права, з додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційних скарг немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                 О. І. Талалай

Судді                                                                 А. П. Корніюк

                                                        І. В. П`єнта