Номер провадження: 22-ц/813/2628/24 
Справа № 947/27360/21
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.
суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання - Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2023 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про захист житлових прав неповнолітньої особи - усунення перешкод в користуванні житловою площею,

встановив:
У вересні 2021 року позивачка ОСОБА_2 , діючи в інтересах сина ОСОБА_4 , звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просила усунути перешкоди, які чиняться ОСОБА_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у здійснені ним права користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру АДРЕСА_1 та передачі ОСОБА_1 ключів від квартири АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що у вказаній вище квартирі зареєстровані відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які мають рівні права користування, однак відповідач незаконно обмежує право ОСОБА_3 на користування квартирою АДРЕСА_1 .
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2023 року позов ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 задоволено. Усунено перешкоди, які чиняться ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у здійснені ним права користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в квартиру АДРЕСА_1 та передачі ОСОБА_1 ключів від квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .
Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового висновку суду про задоволення вказаного вище позову з підстав наведених в оскаржуваному рішенні, просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову
За доводами апеляційної скарги судом першої інстанції не було надано оцінки запереченням відповідача про те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.07.2010 pоку у справі № 2-2427/10 батька неповнолітнього ОСОБА_5 було виселено із вказаної квартири, а рішенням Київського районного суду м. Одеси 03.03.2015 року у справі № 520/774/15-ц визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , отже оскільки законні представники ОСОБА_3 позбавлені права користування квартирою, проживання останнього у ній окремо від батьків є неможливим, тож реєстрація у такій квартирі є формальною.
Окремо скаржник зауважує про відсутність у матеріалах справи висновку органу опіки та безпідставну відмову допитати його як свідка та ненадання оцінки його заяві про надання дозволу здавати вказану квартиру.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_2 , заперечує проти задоволення скарги та наполягає на законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення суду, яке просила залишити без змін.
Третя особа будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи не з`явилась до судового засідання, що відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника скаржника  ОСОБА_1  - адвоката  Білої Ж.Г. за доводами апеляційної скарги, пояснення представника позивачки - адвоката Грігорової Г.Л. яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним вимогам.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що право користування вказаною квартирою АДРЕСА_1 , належить як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 , та за вільним вибором останнього може бути як постійним, так і тимчасовим місцем його проживання.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, до якого суд дійшов з додержанням вимог матеріального закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин та у відповідності норм процесуального права, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини.
На підставі рішення виконкому Київської райради народних депутатів м.Одеси №210 від 21.04.1989 року ОСОБА_6 був виданий ордер № 290 серії КР на склад сім`ї з трьох осіб - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (донька), ОСОБА_1 (син) на право зайняття однієї кімнати загальною житловою площею 17,44 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 .
На підставі ордеру договір житлового найму на вказану квартиру був укладений з ОСОБА_6 та відкритий особовий рахунок на її ім`я, а члени її сім`ї: ОСОБА_8 (донька), ОСОБА_9 (син) були зареєстровані у вказаній квартирі.
23.06.2006 року ОСОБА_10 , зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , про що відділом РАЦС Київського районного управління юстиції у м.Одесі в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за № 689.
05.07.2006 року ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.07.2010 pоку у справі № 2-2427/10 з квартири АДРЕСА_1 виселено без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_12 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2015 року ОСОБА_2 , була визнана такою, що втратила право користування житловою площею в квартирі АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 померла.
У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_3 .
Постановою Одеського апеляційного суду м. Одеси від 14.11.2019 року, залишеною в силі постановою Верховного Суду від 17 червня 2021 року, рішення Київського районного суду м.Одеси було скасовано та відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловою площею в квартирі АДРЕСА_1 .
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. . Фізична особа може мати кілька місць проживання (ст. 29 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.
З позовної заяви убачається, що підставою звернення ОСОБА_2 , яка діє в інтересах сина ОСОБА_4 , стало вчинення відповідачем перешкод ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , право на що останній має, як член сім`ї попереднього наймача квартири.
Так, на підтвердження підстав та вимог позову ОСОБА_2 , відповідно до вимог ст. 12 77-81 ЦПК України надано належні допустимі та достатні докази, яким судом надано належну правову оцінку.
Колегія суддів також зауважує про те, що відповідач ОСОБА_1 ані у суді першої інстанції, ані протягом апеляційного перегляду справи не заперечував проти того, що ним чиняться перешкоди ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , як і того, що ОСОБА_4 є онуком ОСОБА_6 , яка на підставі рішення виконкому Київської райради народних депутатів м.Одеси №210 від 21.04.1989 року отримала ордер № 290 серії КР про право зайняття однієї кімнати загальною житловою площею 17,44 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 та зареєстрований за вказаною адресою.
Водночас, зміст заперечень ОСОБА_1 проти позову зводиться до обставин втрати права користування вказаною вище квартирою батьками ОСОБА_13 , які не є предметом доказування у цій справі, зважаючи на зміст позовних вимог та підстави позову.
Так, як слушно зазначено судом першої інстанції фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа може мати кілька місць проживання (ст. 160 СК України, ст. 29 ЦК України).
Отже, зважаючи на досягнення ОСОБА_3 , на день звернення ОСОБА_2 до суду із цим позовом 15 років, доводи скаржника про неможливість проживання ОСОБА_3 окремо від батьків, а отже формальність його реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 є безпідставними та такими, що ґрунтуються на суб`єктивному та хибному тлумаченні ОСОБА_1 норм національного законодавства.
Щодо клопотання відповідача ОСОБА_1 про надання судом дозволу на здачу в оренду квартири АДРЕСА_1 , колегія суддів зауважує, що таке не є заявою по суті справи, у розмінні Глави 1 Розділу ІІІ ЦПК України, а отже обґрунтовано не було прийнято судом першої інстанції.
Щодо посилань скаржника на відсутність у матеріалах справи висновку органу опіки, колегія суддів звертає увагу відповідача на таке.
Дійсно, ч. 4,ст. 19 СК України визначено категорії спорів у яких обов`язковим є залучення до участі у справі органу опіки та піклування, зокрема, спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою . 
Відтак, спір, що виник між сторонами у цій справі не є таким, що вимагає залучення до участі у справі органу опіки та піклування та надання ним письмового висновку щодо розв`язання спору.
Колегія суддів погоджуючись з зауваженнями суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 має право користування вказаною квартирою, а також, як особа яка досягла чотирнадцяти років може вільно обирати собі місце проживання, вважає обґрунтованим висновок суду про незаконність дій відповідача ОСОБА_1 щодо обмеження ОСОБА_3 у його праві користування цією квартирою.
Погоджуючись із висновками та мотивами оскаржуваного рішення суду у цій справі, колегія суддів також ураховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з підстав, наведених в оскаржуваному рішенні.
Доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю загалом є запереченнями проти позовних вимог, викладених у відзиві на позовну заяву, які судом першої інстанції було враховано, і зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким надано належну правову оцінку, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, що не були враховані судом під час вирішення справи.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2023 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено 09 грудня 2024 року.

Головуючий                                                                Ю.П. Лозко

Судді:                                                                        В.В. Кострицький

                                                                               М.В. Назарова