ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 р. 	Справа № 440/6209/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Курило Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.06.2024, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава, повний текст складено 17.06.24  у справі № 440/6209/24
за позовом    ОСОБА_1  
до    Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області                   
про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі за текстом також – відповідач, ГУ ПФУ в Полтавській області), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рiшення Головного управлiння Пенсiйного фонду України в Полтавськiй областi про вiдмову в призначеннi пенсії № 164150004292 вiд 01.05.2024;
- зобов`язати відповідача призначити позивачу з 20.05.2024 пенсiю за вiком, зарахувавши до страхового стажу перiоди роботи з 02.12.1999 по 31.12.2004 в Товариствi з обмеженою вiдповiдальнiстю "Інтернефтегазсервiс", м. Няганi Тюменської областi Росiйської Федерацiї з 15.01.2005 по 28.05.2020 у ТОВ "КНГ-СЕРВIС", м. Няганi Тюменської областi Російської Фeдepaції, та з врахуванням заробiтної плати у Товариствi з обмеженою вiдповiдальнiстю "Iнтернефтегазсервiс", згiдно з архiвною довiдкою № 749/2 вiд 17.04.2019, у ТОВ "КНГ-СЕРВIС", м. Няганi Тюменської областi Російської Федерації, згiдно з довiдкою про заробiтну плату № 630 вiд 15.12.2020, за курсом НБУ росiйського рубля до гривні на день подання заяви, 24.04.2024.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рiшення Головного управлiння Пенсiйного фонду України в Полтавськiй областi про вiдмову в призначеннi пенсії № 164150004292 вiд 01.05.2024.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 з 02.12.1999 по 31.12.2004 та з 15.01.2005 по 28.05.2020 на підставі записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 31.07.1981, архівних довідок № 749 та № 749/2 від 17.04.2019 та довідки про доходи № 630 від 15.12.2020.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24 квітня 2024 року про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області судові витрати зі сплати судового збору в сумі 605 гривень 60 копійок.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення в цій частині прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що в діях органу Пенсійного фонду не вбачається протиправних дій по відношенню до позивача, розрахунок стажу позивачу проведено згідно з вимогами чинного законодавства.
За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також – КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 24.04.2024 ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.
За результатами розгляду заяви позивача Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області прийняло рішення № 164150004292 вiд 01.05.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком.
Зі змісту вказаного рішення встановлено, що позивач має страховий стаж 15 років 03 місяців 16 днів. Водночас, відповідачем до страхового стажу не зараховано періоди роботи позивача на підприємствах РФ з 02.12.1999 по 31.12.2004 та з 15.01.2005 по 28.05.2020 у зв`язку із припиненням з 01.01.2023 Росією участі в угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Не погодившись з такою позицією суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що робота позивача у спірні періоди підтверджена записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 31.07.1981, архівними довідками № 749 та № 749/2 від 17.04.2019 та довідкою про доходи № 630 від 15.12.2020.
Обравши належний спосіб захисту прав позивача, суд першої інстанції визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 164150004292 вiд 01.05.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком; зобов`язав відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди його роботи: з 02.12.1999 по 31.12.2004 та з 15.01.2005 по 28.05.2020 на підставі записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 31.07.1981, архівних довідок № 749 та № 749/2 від 17.04.2019 та довідки про доходи № 630 від 15.12.2020 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24 квітня 2024 року про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог. 
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
За змістом статті 1 Закону № 1058-IV:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування;
страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;
страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
У силу положень статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. Разом із тим, до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Частинами першою та другою статті 20 Закону № 1058-IV передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.
Відповідно до частини шостої цієї статті страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.
У силу положень частини десятої згаданої статті, якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Приписами частини дванадцятої статті 20 Закону № 1058-IV визначено, що страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 482/434/17 зазначив, що страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За змістом положень Закону № 1058-IV обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Як убачається з матеріалів справи, предметом спору у цій справі є вирішення питання щодо наявності або відсутності правових підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи на підприємстві РФ.
Так, пенсійним органом відмовлено у зарахуванні до страхового стажу позивача періодів його роботи на підприємствах РФ з 02.12.1999 по 31.12.2004 та з 15.01.2005 по 28.05.2020.
Колегія суддів зазначає, що записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 31.07.1981 підтверджено, що позивач у спірних періодах працював:
з 02.12.1999 по 31.12.2004 в ТОВ "Інтернефтегазсервiс", м. Няганi Тюменська область РФ;
з 15.01.2005 по 28.05.2020 в ТОВ "КНГ-СЕРВIС", м. Няганi Тюменська область РФ.
Викладені обставини відповідачем не заперечуються.
Разом із тим, дані системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України не містять відомостей про надходження сплачених за позивача страхових внесків за період з 02.12.1999 по 31.12.2004 та з 15.01.2005 по 28.05.2020.
Проте, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії за такі періоди не є підставою для позбавлення позивача права на пенсію.
Так, з огляду на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 482/434/17, від 27.03.2018 в справі № 208/6680/16-а, від 24.05.2018 в справі № 490/12392/16-а, від 04.09.2018 в справі № 482/434/17, колегія суддів зазначає, що за змістом зазначених норм Закону № 1058-IV обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника і відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії не є підставою для позбавлення позивача права на перерахунок пенсії, а тому позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а наявність заборгованості підприємства за страховими внесками не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи.
Фактично, внаслідок невиконання роботодавцями позивача обов`язку зі своєчасного подання звітності (відомостей) про нарахування єдиного внеску у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку), чи їх сплати, позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час служби, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
Отже, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії не є підставою для позбавлення позивача права на зарахування до загального стажу його роботи періодів його фактичної роботи на підприємствах Російської Федерації.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а відсутність в системі персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України відомостей про надходження сплачених за позивача страхових внесків у періодах з 02.12.1999 по 31.12.2004 та з 15.01.2005 по 28.05.2020 не може бути підставою для незарахування до страхового стажу позивача періодів його фактичної роботи на зазначених підприємствах.
Що стосується відмови відповідача в зарахуванні до загального страхового стажу позивача спірних періодів з підстав роботи позивача підприємствах Російської Федерації, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частиною першою статті 15 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.
Відповідно до основних положень Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, членами якої є Україна та Російська Федерація, Уряди держав-учасниць цієї Угоди, керуючись статтями 2, 4 Угоди про створення Співдружності Незалежних Держав, виходячи з необхідності захисту прав громадян в області пенсійного забезпечення, усвідомлюючи, що кожна держава-учасниця Співдружності повинна нести безпосередню відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, визнаючи, що держави-учасниці Співдружності мають зобов`язання щодо непрацездатних осіб, які придбали право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди, визнаючи необхідність неухильного дотримання зобов`язань за міжнародними угодами, укладеними СРСР по питань пенсійного забезпечення.
Статтею 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року визначено, що пенсійне забезпечення громадян держав-учасників цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 4 цієї Угоди передбачено, що Держави-учасниці Угоди проводять політику гармонізації законодавства про пенсійне забезпечення.
Відповідно до частини другої статті 6 Угоди для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсій на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набрання чинності цієї Угоди.
Згідно з частиною другою статті 4 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14 січня 1993 року трудова діяльність Працівника оформлюється трудовим договором (контрактом), укладеним з роботодавцем згідно з трудовим законодавством Сторони працевлаштування. Роботодавець реєструє укладені трудові договори (контракти) в установах, визначених Уповноваженими Органами.
Частинами другою та третьою статті 6 цієї Угоди визначено, що трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами.
Обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Зі змісту наведених норм судом встановлено, що пенсія призначається за нормами законодавства країни, де проживає особа, а стаж, набутий на території однієї із зазначених в Угоді держав, зараховується у разі, якщо такий стаж взаємно визначений Сторонами.
Відповідно до частин першої та другої статті 14 Федерального Закону Російської Федерації від 28 грудня 2013 року № 400-ФЗ "Про страхові пенсії" при підрахунку страхового стажу періоди, що передбачені статтями 11 та 12 даного Федерального закону до реєстрації громадянина як застрахованої особи відповідно до Федерального закону від 01 квітня 1996 року № 27-ФЗ "Про індивідуальний (персоніфікований) облік в системі обов`язкового пенсійного страхування" підтверджуються на підставі відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку за вказаний період та (або) документів, що видаються роботодавцями або відповідними державними (муніципальними) органами в порядку, який встановлений законодавством Російської Федерації.
При обчисленні страхового стажу періоди, що передбачені статтями 11 та 12 зазначеного Федерального закону після реєстрації громадянина як застрахованої особи відповідно до Федерального закону від 01.04.1996 № 27-ФЗ "Про індивідуальний (персоніфікований) облік в системі обов`язкового пенсійного страхування", підтверджуються на підставі відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку.
Отже, страховий стаж за період роботи позивача з 02.12.1999 по 31.12.2004 та з 15.01.2005 по 28.05.2020 на підприємствах Російської Федерації відповідно до законодавства Російської Федерації має підтверджуватися відомостями індивідуального (персоніфікованого) обліку за вказаний період та (або) документами, що видаються роботодавцями або відповідними державними (муніципальними) органами в порядку, який встановлений законодавством Російської Федерації.
Судовим розглядом установлено, що робота позивача у вказаному періоді підтверджена записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 31.07.1981, архівними довідками № 749 та № 749/2 від 17.04.2019 та довідкою про доходи № 630 від 15.12.2020.
Зміст трудової книжки позивача дає підстави вважати, що вона містить всю необхідну інформацію, яка підтверджує зайнятість позивача упродовж періодів з 02.12.1999 по 31.12.2004 та з 15.01.2005 по 28.05.2020 на підприємствах Російської Федерації.
Також довідка про доходи за 2005-2020 роки № 630 від 15.12.2020 містить інформацію про заробітну плату позивача у спірних періодах та відомості про сплату страхувальником відрахувань з неї.
За викладених обставин колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що твердження відповідача про відсутність відомостей про сплату страхових внесків у спірних періодах не відповідають фактичним обставинам справи, а відповідач безпідставно відмовляє в їх зарахуванні до страхового стажу позивача.
Слушним є зауваження суду першої інстанції на те, що у зв`язку з початком збройної агресії Російської Федерації проти України можливість проведення звірок, отримання додаткових відомостей та документів між цими країнами об`єктивно відсутня, проте зазначені обставини не можуть ставити у залежність право особи на реалізацію свого права на соціальний захист.
З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновоком суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області № 164150004292 вiд 01.05.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком.
Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про те, що з метою ефективного захисту прав позивача слід зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди його роботи: з 02.12.1999 по 31.12.2004 та з 15.01.2005 по 28.05.2020 на підставі записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 31.07.1981, архівних довідок № 749 та № 749/2 від 17.04.2019 та довідки про доходи № 630 від 15.12.2020; повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24 квітня 2024 року про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду, є обґрунтованим і законним.
Апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки суду першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.
Судом апеляційної інстанції критично оцінюються доводи відповідача, що стосуються обставин справи та містять посилання на загальні норми законодавства, які жодним чином не спростовують обґрунтування суду першої інстанції.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду  - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Зважаючи на результати апеляційного розгляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.06.2024 у справі № 440/6209/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	В.Б. Русанова    Л.В. Курило