ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                            
 
09 жовтня 2024 року
місто Київ
 
справа № 335/4520/21
провадження № 61-10523св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Фаловської І. М., 
 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Ситнік О. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 , 
 
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», державний реєстратор виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Лютий Юрій Іванович, 
 
третя особа - ОСОБА_2 ,  
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на постанову Запорізького апеляційного суду від 31 травня                2023 року у складі колегії суддів Маловічко С. В., Гончар М. С., Подліянової Г. С., 
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст вимог позову 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства                        з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»), державного реєстратора виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Лютого Ю. І., третя особа - ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування дій державного реєстратора, припинення речових прав.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що власником квартири АДРЕСА_1 , в якій мешкають він разом із родиною, була дружина його батька ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_4 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Його батько ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
 
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, у тому числі на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_5 входив до кола спадкоємців першої черги спадкування, прийняв спадщину, проте не оформив право власності, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім ОСОБА_5 до кола спадкоємців входила дочка померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , яка також подала заяву про прийняття спадщини після смерті матері.
 
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, у тому числі на зазначену квартиру, яку він фактично прийняв на підставі частини другої статті 1268 ЦК України, оскільки на момент смерті батька був зареєстрований з ним за однією адресою. 30 березня 2021 року він подав до приватного нотаріуса заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Свідоцтво про право на спадщину не видавалося.
 
Позивач зазначав, що за життя ОСОБА_3 уклала з Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра») кредитний договір від 09 листопада 2007 року № 14/2007/2891/Фкз із строком дії до 08 жовтня 2021 року. З метою забезпечення повернення кредиту ОСОБА_3 уклала договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 . 
 
09 листопада 2007 року з метою забезпечення повернення кредиту між                                       ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 14/2007/2891/Фкз. 
 
У 2010 та 2017 роках ВАТ КБ «Надра» зверталося із позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з ОСОБА_3 та                    ОСОБА_5 . Після звернення до суду письмових повідомлень про те, що                         ВАТ КБ «Надра» продало право вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не отримували. 
 
ОСОБА_2 повідомила представникам ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про те, що вона є єдиним спадкоємцем зазначеної квартири. 
 
ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулося до державного реєстратора виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Лютого Ю. І., який прийняв рішення про зміну власника.
 
Позивач вважав, що дії державного реєстратора щодо прийняття рішення про зміну власника предмета іпотеки суперечать нормам законодавства України, тому таке рішення підлягає скасуванню. ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було обізнане про те, що іпотекодавець ОСОБА_3 померла, тому вимоги кредитора боржника до спадкоємців підлягають задоволенню у порядку статті 1282 ЦК України. Незаконність таких дій полягає у тому, що право звернення стягнення на майно у кредитора виникає лише після того, як спадкоємці відмовляться задовольнити вимоги кредитора шляхом одноразового платежу. 
 
Крім того, таке звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається виключно                    у судовому порядку, а не у позасудовому, що виключає можливість кредитора зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки. ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» втратило це право у зв`язку із смертю позичальника (іпотекодавця), а тому втратило право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» та пункту 5.2 договору іпотеки, тому що основне зобов`язання за кредитним договором та договір іпотеки є припиненими. Оскільки правовою підставою реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем є договір іпотеки, в якому міститься іпотечне застереження, який є припиненим з 08 квітня 2020 року, то і підстава реєстрації права власності на іпотечну квартиру за іпотекодержателем ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» відсутня.
 
Також спірна квартира підпадає під визначення майна, яке не може бути примусово стягнуте у розумінні Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 
 
Державний реєстратор допустив порушення вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, оскільки докази направлення вимог на адресу боржника та поручителя відсутні, а також на момент подання реєстратору документів звіт про оцінку майна був прострочений (складений станом на 24 листопада 2020 року, а державна реєстрація відбулася 10 березня                    2021 року, тобто перевищує 90 днів). Також позивач не згоден з оцінкою іпотечного майна та вважає її заниженою. 
З урахуванням наведених обставин, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Лютого Ю. І. про державну реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 56996067 від 10 березня 2021 року щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна: 2308069323101, за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», та припинити речові права ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на вказану квартиру.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не надав суду належних, достатніх, допустимих доказів на підтвердження обізнаності ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про смерть боржника ОСОБА_6 , а також не надав доказів того, що він особисто повідомляв                ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про смерть як основного боржника, так і поручителя ОСОБА_5 , тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статей 1281, 1282 ЦК України. Тому суд дійшов висновку, що позивач не довів порушення свого права або інтересу. 
 
Вимога про визнання протиправним та скасування рішення щодо державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до державного реєстратора, якого позивач визначив відповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Представник ОСОБА_1 адвокат Ткаченко С. П. оскаржив до апеляційного суду рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Лютого Ю. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, (з відкриттям розділу), індексний номер: 56996067 від 10 січня                         2021 року 09:36:27 щодо об`єкта нерухомого майна: квартири площею 55,45 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна: 2308069323101, за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». 
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 31 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Ткаченком С. П., задоволено. 
 
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2023 року скасовано в оскаржуваній частині та ухвалено у цій частині нове рішення. 
 
Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Лютого Ю. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, (з відкриттям розділу), індексний номер: 56996067 від 10 січня 2021 року 09:36:27 щодо об`єкта нерухомого майна: квартири площею 55,45 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна: 2308069323101, за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Стягнено з ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на користь ОСОБА_1 судовий збір                   у сумі 2 270,00 грн.
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що у випадку смерті позичальника (іпотекодавця) для кредитора припиняється можливість звернення стягнення на іпотечне майно в порядку, який би використовувався за його життя, зокрема, через надсилання померлій особі вимоги про дострокове погашення боргу, набувати право власності в позасудовому порядку, а правовідносини трансформуються у спадкові, незалежно від того знав кредитор про смерть іпотекодавця чи ні, та, дізнавшись про це, має виконати вимоги статей 1281, 1282 ЦК України. Також суд апеляційної інстанції врахував, що в укладеному іпотечному договорі можливість набуття права власності іпотекодержателем на предмет іпотеки узгоджена не як іпотечне застереження, а як домовленість сторін, що передбачає укладення окремого договору між іпотекодавцем та іпотекодержателем, який укладений не був. Отже, у ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не було підстав для набуття права власності на іпотечне майно у такий спосіб у позасудовому порядку. 
 
Апеляційний суд також вважав, що позивач обґрунтовано заявив вимоги як до                 ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», так і до державного реєстратора, який мав належним чином здійснити перевірку пакета документів, поданого для державної реєстрації, але такого обов`язку не виконав, оскільки саме на державного реєстратора покладається обов`язок скасувати рішення про право власності.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У липні 2023 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 31 травня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
 
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 та Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 758/8549/15-ц, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18,                    від 21 грудня 2021 року у справі № 917/664/19, від 12 травня 2022 року у справі № 756/15123/18, від 09 лютого 2023 року у справі № 910/9907/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Також заявник із посиланням на постанови Великої Палати Верховного Суду                                від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 16 жовтня 2018 року у справі                 № 804/14296/15, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня                       2019 року у справі № 552/6381/17 вказує, що вимоги, заявлені позивачем до державного реєстратора, не підлягають задоволенню з тих підстав, що державний реєстратор не є належним відповідачем у цій справі. Спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстровано речове право на це майно, однак наведене апеляційний суд залишив поза увагою. 
 
Інші учасники справи не скористалися правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 липня 2023 року справу призначено судді доповідачеві Ступак О. В., судді, які входять                   до складу колегії, визначено Погрібного С. О., ОСОБА_7 
 
08 серпня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою. 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
У вересні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 13 вересня 2023 року справу призначено судді-доповідачеві Ступак О. В., судді, які входять до складу колегії, Погрібний С. О. , Гулейков І. Ю. 
 
04 грудня 2023 року справу призначено до судового розгляду колегією суддів у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 11 січня                           2024 року у зв`язку з обранням судді Ступак О. В. до Великої Палати Верховного Суду справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії, Карпенко С. О. , Фаловська І. М .
 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 25 вересня 2024 року у зв`язку зі звільненням у відставку судді Верховного Суду Олійник А. С. призначено справу судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії, Фаловська І. М. , Ігнатенко В. М. , Карпенко С. О. , Ситнік О. М . 
 
Фактичні обставини, встановлені судами 
 
09 листопада 2007 року між ОСОБА_14 та ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір № 14/2007/2891/Фкз, предметом якого є грошові кошти у розмірі   55 000,00 дол. США на споживчі цілі, строк повернення яких визначено сторонами                       до 08 жовтня 2021 року. 
 
09 листопада 2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 09 листопада 2007 року між ОСОБА_14 та ВАТ КБ «Надра» укладено договір іпотеки від 09 листопада 2007 року № 14/2007/2891/Фкз, за яким предметом іпотеки є двокімнатна квартира загальною площею 55,45 кв. м,  що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 
 
Згідно з пунктом 5.3 договору іпотеки від 09 листопада 2007 року                                                     № 14/2007/2891/Фкз звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; домовленості сторін на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
 
09 листопада 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 14/2007/2891/Фкз, відповідно до умов якого ОСОБА_5 поручається за належне виконання ОСОБА_15 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором від 09 листопада 2007 року № 14/2007/2891/Фкз. 
 
24 квітня 2010 року ОСОБА_15 уклала шлюб з ОСОБА_5 , змінивши прізвище на « ОСОБА_16 ».
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції              у Запорізькій області 11 січня 2019 року, актовий запис від 05 січня 2019 року № 149. 
 
Відповідно до копії спадкової справи 01/2019, відкритої після померлої               ОСОБА_3 , із заявами про прийняття спадщини звернулися: 08 січня 2019 року - дочка померлої ОСОБА_2 ; 26 січня 2019 року - чоловік померлої                           ОСОБА_5 . Встановлено іншого спадкоємця - матір померлої ОСОБА_17 , яку судовим рішенням від 08 червня 2012 року визнано недієздатною, та опікуном якої визначено ОСОБА_18 28 листопада 2019 року нотаріусом отримано претензію                                          АТ «Ощадбанк» до спадкоємців померлої.
 
29 квітня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» (далі - ТОВ «ФК «Фінрайт») укладено договір № GL3N217214 про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ КБ «Надра» відступило ТОВ «ФК «Фінрайт» право вимоги, зокрема до              ОСОБА_15 за кредитним договором від 09 листопада 2007 року № 14/20072891/Фкз та договором іпотеки від 09 листопада 2007 року № 14/2007289. 
 
12 травня 2020 року між ТОВ «ФК «Фінрайт» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення права вимоги № GL3N217214, відповідно до якого ТОВ «ФК «Фінрайт» відступило право вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», зокрема                                      до ОСОБА_15 за кредитним договором від 09 листопада 2007 року                                           № 14/20072891/Фкз та договором іпотеки від 09 листопада 2007 року № 14/20072891/Фкз, про що направлено повідомлення за адресою ОСОБА_14 та ОСОБА_5 
 
28 травня 2020 року та 10 липня 2020 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на адресу ОСОБА_14 та ОСОБА_5 засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення направлено вимогу/іпотечне повідомлення за кредитним договором від 09 листопада 2007 року                                                     № 14/20072891/Фкз та договором іпотеки від 09 листопада 2007 року                                        № 14/20072891/Фкз, а також договором поруки про погашення заборгованості.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 01 жовтня 2020 року, актовий запис від 01 жовтня 2020 року № 1234. 
 
04 березня 2021 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулося із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, надавши такі документи: договір іпотеки від 09 листопада 2007 року № 14/2007/2891; вимоги/іпотечні повідомлення від 28 травня 2020 року № 0528/130, 0528/131, від 10 липня 2020 року № 0710/49;  поштові документи щодо направлення вказаних вимог; довідку ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про заборгованість станом на 29 січня 2021 року;  звіт про оцінку майна від 24 листопада 2020 року; договір про відступлення прав вимоги                         від 12 травня 2020 року. 
 
Право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Лютого Ю. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 56996067 від 10 березня 2021 року, на підставі договору іпотеки від 09 листопада 2007 року № 14/2007/2891. 
 
Відповідно до копії спадкової справи № 32/2021, заведеної після померлого                  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 син померлого ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, який на день смерті ОСОБА_5 був зареєстрований за однією з ним адресою. Свідоцтво про право на спадщину не видавалося.
 
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 08 липня 2021 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із тим, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень наявний запис про заборону відчуження щодо всього нерухомого майна.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду доходить висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасування в частині вирішення позовної вимоги до державного реєстратора виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Лютого Ю. І. із залишенням у силі в означеній частині рішення суду першої інстанції та в частині розподілу судових витрат.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).
 
За частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
 
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
 
Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
 
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.
 
Спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників. 
 
Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.
 
За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
 
Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.
 
Таким чином у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.
 
Відповідно до положень статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.
 
Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника.
 
Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у ЦК України визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців. 
 
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
 
У наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. Ані зі змісту, ані з системного аналізу наведеного правила у зв`язку з іншими нормами ЦК України не має правових підстав вважати, що такий спосіб захисту є єдино можливим.
 
Застосування правила статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі.
 
Тлумачення ж статті 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно, яке було передано спадкоємцю у натурі, не збереглося.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17(провадження № 12-48гс20) зазначено, що «стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. Звернення кредитора безпосередньо до суду, зокрема, із заявами про процесуальне правонаступництво та (або) про заміну сторони виконавчого провадження необхідно розглядати як пред`явлення кредитором вимог до спадкоємця боржника в порядку статті 1281 ЦК України».
 
Щодо вирішення спору по суті
 
Щодо вирішення позовної вимоги до державного реєстратора виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Лютого Ю. І., про визнання протиправним та скасування рішення, то апеляційний суд вважав його належним відповідачем у цій справі та у зв`язку з чим позовну вимогу до нього такою, що підлягає задоволенню.
 
Суд апеляційної інстанції в цій частині керувався тим, що оскільки порушення права власності позивача відбулося у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», заявлена ним позовна вимога про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 10 березня 2021 року опосередковує відновлення становища, яке існувало до порушення. Апеляційний суд зазначив, що враховуючи обставини цієї конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер і таке майно не було відчужено третім особам, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Також суд апеляційної інстанції вважав, що задоволення такої позовної вимоги призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно, відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення та відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції керувався тим, що у випадку смерті позичальника/іпотекодавця для кредитора припиняється можливість звернення стягнення на іпотечне майно в порядку, який би використовувався за його життя, зокрема, набувати право власності в позасудовому порядку, а відносини переходять у площину спадкових. У спірних правовідносинах права позивача порушуються неправомірними діями кредитора з оформлення за собою права власності на спірну квартиру в позасудовому порядку та без виконання вимог статей 1281, 1282 ЦК України.
 
Отже, у ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не було підстав для набуття права власності на іпотечне майно у такий спосіб у позасудовому порядку.
 
У справі, яка переглядається, суди встановили:
 
09 листопада 2007 року між ОСОБА_14 та ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір № 14/2007/2891/Фкз, предметом якого є грошові кошти у розмірі 55 000,00 дол. США на споживчі цілі, строк повернення яких визначено сторонами до 08 жовтня 2021 року, кредитор виконав свої зобов`язання за кредитним договором надав позичальнику грошові кошти в кредит;
 
09 листопада 2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 09 листопада 2007 року між ОСОБА_14 та ВАТ КБ «Надра» укладено договір іпотеки від 09 листопада 2007 року № 14/2007/2891/Фкз, за яким предметом іпотеки є двокімнатна квартира загальною площею 55,45 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;
 
згідно з пунктом 5.3 договору іпотеки від 09 листопада 2007 року звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; домовленості сторін на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»;
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 11 січня 2019 року, актовий запис від 05 січня 2019 року № 149; 
 
з копії спадкової справи 01/2019, відкритої після померлої ОСОБА_3 , відомо, що із заявами про прийняття спадщини звернулися: 08 січня 2019 року - дочка померлої ОСОБА_2 ; 26 січня 2019 року - чоловік померлої ОСОБА_5 . Також встановлено іншого спадкоємця - матір померлої ОСОБА_17 , яку судовим рішенням від 08 червня 2012 року визнано недієздатною, та опікуном якої визначено                      ОСОБА_18 28 листопада 2019 року нотаріусом отримано претензію                                          АТ «Ощадбанк» до спадкоємців померлої;
 
29 квітня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Фінрайт» укладено договір                   № GL3N217214 про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ КБ «Надра» відступило ТОВ «ФК «Фінрайт» право вимоги, зокрема до ОСОБА_15 за кредитним договором від 09 листопада 2007 року № 14/20072891/Фкз та договором іпотеки від 09 листопада 2007 року № 14/2007289;
 
12 травня 2020 року між ТОВ «ФК «Фінрайт» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення права вимоги № GL3N217214, відповідно до якого ТОВ «ФК «Фінрайт» відступило право вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», зокрема до ОСОБА_15 за кредитним договором від 09 листопада 2007 року                                                   № 14/20072891/Фкз та договором іпотеки від 09 листопада 2007 року № 14/20072891/Фкз, про що направлено повідомлення за адресою ОСОБА_14 та ОСОБА_5 
 
28 травня 2020 року та 10 липня 2020 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на адресу ОСОБА_14 та ОСОБА_5 засобами поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення направлено вимогу/іпотечне повідомлення за кредитним договором від 09 листопада 2007 року                                                       № 14/20072891/Фкз та договором іпотеки від 09 листопада 2007 року                                            № 14/20072891/Фкз, а також договором поруки про погашення заборгованості                     із попередженням, що у протилежному випадку кредитор розпочне процедуру звернення стягнення на іпотечне майно;
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 01 жовтня 2020 року, актовий запис від 01 жовтня 2020 року № 1234;
 
04 березня 2021 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» звернулося із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, надавши такі документи: договір іпотеки                                від 09 листопада 2007 року № 14/2007/2891; вимоги/іпотечні повідомлення від 28 травня 2020 року № 0528/130, 0528/131, від 10 липня 2020 року № 0710/49; поштові документи щодо направлення вказаних вимог; довідка ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про заборгованість станом на 29 січня 2021 року; звіт про оцінку майна від 24 листопада 2020 року; договір про відступлення прав вимоги                         від 12 травня 2020 року.
 
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного                 у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження                         № 14-53цс18), «оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Відповідно до статті 1281 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.  Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.  Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`явлення вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса».
 
Згідно із статтею 1282 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
 
У разі смерті фізичної особи - боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи, її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
 
Таким чином правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку статті 1282 ЦК України.
 
У справі, яка переглядається, після смерті ОСОБА_3 частку у спірній квартирі, яка є іпотечним майном, успадкував її чоловік ОСОБА_5 , який у свою чергу помер, не оформивши спадкових прав, а після нього спадщину прийняв його син - позивач ОСОБА_1 . Таким чином права позивача порушуються неправомірними діями кредитора з оформлення за собою права власності на спірну квартиру в позасудовому порядку та без виконання вимог статей 1281, 1282 ЦК України. 
 
Як наслідок оформити спадщину та отримати свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 не зміг через наявне обтяження на іпотечне майно, але у будь-якому випадку спадкове майно належить йому з моменту відкриття спадщини у силу положень частини п`ятої статті 1268 ЦК України.
 
Такими діями кредитор позбавив позивача ОСОБА_1 як спадкоємця права на оформлення спадкового майна, оспорювання боргу, який нарахований і після смерті позичальника, а також на захист інших прав, пов`язаних із спадкуванням частки предмета іпотеки, зокрема, на проведення його належної оцінки, виконання вимог кредитора та погашення своєї частки боргу спадкодавця, а також збереження за собою права на майно.
 
Колегія суддів звертає увагу, що у випадку смерті позичальника/іпотекодавця для кредитора припиняється можливість звернення стягнення на іпотечне майно в порядку, який би використовувався за його життя, зокрема шляхом надсилання померлій особі вимоги про дострокове погашення боргу, набуття права власності на майно в позасудовому порядку, а відносини між кредитором трансформуються у спадкові, незалежно від того чи відомо було кредитору про смерть іпотекодавця чи ні, а дізнавшись про це, він має виконати вимоги статей 1281, 1282 ЦК України. 
 
Наведене виключає застосування вимог статей 35, 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки зі смертю позичальника/іпотекодавця договір іпотеки є припиненим, а тому наявність чи відсутність у договорі іпотеки іпотечного застереження не має правового значення та не може бути самостійною підставою для відмови у позові.
З урахуванням наведеного висновок суду апеляційної інстанції про те, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, а в укладеному іпотечному договорі можливість набуття права власності іпотекодержателем на предмет іпотеки узгоджена не як іпотечне застереження, а як домовленість сторін, що передбачає укладення окремого договору між іпотекодавцем та іпотекодержателем, який не укладено, є помилковим, однак не впливає на результат вирішення спору по суті.
 
Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що звернення               ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до державного реєстратора у зв`язку з тим, кредитор не був обізнаний про смерть боржника (позичальника/іпотекодавця)                   ОСОБА_3 , є неправомірним, враховуючи таке.
  
За відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень у провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя перебувала цивільна справа              № 335/2267/18 за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_14 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором                                        від 09 листопада 2007 року № 14/2007/2891/Фкз. У цій справі заочним рішенням суду від 18 травня 2018 року позов задоволено.
 
Апеляційний суд встановив, що ухвалою Орджонікідзевського районного суду                    м. Запоріжжя від 07 жовтня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_5 про перегляд вказаного заочного рішення, яке було скасовано та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження ( т. 1, а. с. 53).
 
В судовому засіданні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя 07 жовтня 2019 року під час розгляду заяви ОСОБА_5 про скасування заочного рішення брав участь представник позивача - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» Савчук О. Г., а з протоколу судового засідання відомо, що ОСОБА_5 суду була надана копія свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , з якої представнику позивача стало відомо про смерть позичальника/іпотекодавця ОСОБА_14 (т. 1, а. с. 54). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2020 року у справі № 335/2267/18 залучено замість померлої ОСОБА_14 її правонаступників ОСОБА_2 та ОСОБА_17 в особі опікуна ОСОБА_18 .
 
Виходячи з цього, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обізнаність первісного кредитора про смерть боржника та вказав, що і новий кредитор має бути обізнаний про ці обставини, а якщо цього не відбувається, то таке становище свідчить лише про недобросовісність сторони за договором відступлення права вимоги, тобто первісного кредитора відносно нового, але не звільняє нового кредитора від виконання обов`язків, які виникли у зв`язку з цими обставинами (смертю кредитора).
 
Крім того, враховуючи смерть боржника ОСОБА_3 та трансформацію кредитних правовідносин у зобов`язальні із спадкоємцями померлої, звернення                  ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до державного реєстратора та оформлення за собою права власності на іпотечне майно відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» та умов іпотечного договору є неправомірним. 
 
Отже, апеляційний суд встановив обставини, які свідчать про обґрунтованість вимог позивача щодо незаконності набуття права власності ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на іпотечне майно.
 
З такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів погоджується.
 
Водночас колегія суддів вважає помилковим висновок апеляційного суду про те, що у цій справі державний реєстратор виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Лютий Ю. І. є належним відповідачем. 
 
Участь сторін у цивільному процесі зумовлена тим, що судовий спір має місце саме між ними і його вирішення впливає безпосередньо на їх права чи обов`язки. 
 
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. 
 
Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Отже, згідно із статтею 51 ЦПК України належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі                         № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) викладено висновок про те, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
 
Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі                         № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зазначено, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано». Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі                            № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) дійшла висновку про те, що «позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, яку позивачка визначила співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача».
 
Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.
 
Зміст і характер відносин між учасниками цієї справи та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивача                     ОСОБА_1 існує саме з «ФК «Дніпрофінансгруп» щодо порушення права власності на спірну квартиру.
 
Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц, провадження                     № 14-442цс19 (пункт 24); від 26 лютого 2020 року у справі № 287/167/18-ц, провадження № 14-536цс19, (пункт 52); від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц, провадження № 14-445цс19, (пункт 72); постанови Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 756/15167/18, провадження № 61-2778св24;              від 11 вересня 2024 року у справі № 522/4905/19, провадження № 61-17183св23)).
 
У справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного реєстратора при реалізації ним відповідних функцій, якщо позовні вимоги спрямовані на захист приватного (майнового) права, заснованого на нормах цивільного законодавства, реєстратор має залучатися до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
 
Отже, належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.
 
Таким чином доводи заявника у касаційній скарзі про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), від 16 січня 2019 року у справі               № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18), згідно з якими спір про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на майно іншою особою, частково підтвердилися. 
 
Отже, висновок суду апеляційної інстанції про те, що у цій справі державний реєстратор є належним відповідачем, помилковий.
 
Виходячи з наведеного, постанова апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги до державного реєстратора виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Лютого Ю. І. про визнання протиправним та скасування рішення підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанцій в означеній частині - залишенню в силі.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями                 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження                   № 14-446цс18). 
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 та Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 758/8549/15-ц, від 21 грудня 2021 року у справі № 917/664/19, від 12 травня 2022 року у справі № 756/15123/18, від 09 лютого 2023 року у справі № 910/9907/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі                               № № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), ураховуючи висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати: висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин); висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
 
У цій справі Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження  № 14-43цс22).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі                № 916/617/17 (провадження № 12-48гс20) розглядався спір за позовом Южненської міської ради Одеської області до фізичної особи-підприємця про стягнення суми. 
 
У постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 758/8549/15-ц (провадження № 61-8438св18) розглядався спір за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», третя особа: Державна реєстраційна служба України, про визнання зобов`язання припиненим та стягнення коштів.
 
Порівнювані правовідносини у цих справах різняться з фактичними обставинами, предметом та підставами позову у справі, яка переглядається, що вказує на відмінність норм, які вирішують відповідний спір.
 
У постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 361/3222/19 (провадження № 61-2788св21) викладено висновок, згідно з яким належним необхідно вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена до умов договору. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. 
 
Необґрунтованими також є доводи заявника у касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 917/664/19, від 09 лютого 2023 року у справі № 910/9907/21, оскільки фактичні обставини, які формують зміст спірних правовідносин, та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин у зазначених справах і справі, яка є предметом касаційного перегляду, є різними, а тому посилання на вказані постанови Верховного Суду є нерелевантним.
 
Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
 
У справі, що переглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у цій справі сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції щодо вирішення спору по суті.
 
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча  пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну  відповідь  на  кожний  аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява                        від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява                               від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
 
З огляду на вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).
 
За таких обставин колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» необхідно задовольнити частково, а постанову Запорізького апеляційного суду від 31 травня 2023 року:
в частині вирішення позовної вимоги до державного реєстратора виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Лютого Ю. І. про визнання протиправним та скасування рішення- скасувати із залишенням у силі в означеній частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 2023 року;
в частині розподілу судових витрат - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення;
в іншій частині - залишити без змін.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно із пунктом 4 статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
 
Відповідно до положень статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Установивши, що апеляційний суд скасував судове рішення в частині вирішення позовної вимоги до державного реєстратора про визнання протиправним та скасування рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції в означеній частині та залишає в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Враховуючи наведене, в іншій частині постанова Запорізького апеляційного суду         від 31 травня 2023 року підлягає залишенню  без змін.
 
Щодо судових витрат
 
За вимогами частин другої, третьої та восьмої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Щодо судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції
 
У суді першої інстанції ОСОБА_1 заявив дві вимоги немайнового характеру до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та державного реєстратора виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Лютого Ю. І. (далі - державний реєстратор): 
1) визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Лютого Ю. І. про державну реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 56996067 від 10 березня 2021 року щодо об`єкта нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер нерухомого майна: 2308069323101, за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп»; 
2) припинити речові права ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на вказану квартиру.
 
Таким чином ОСОБА_1 у суді першої інстанції заявив дві немайнові вимоги до двох відповідачів, а тому за подання позовної заяви підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3 632,00 грн (908,00 грн х 4).  
 
Позивач ОСОБА_1 у суді першої інстанції за подання позовної заяви сплатив судовий збір у розмірі 1 816,00 грн (т. 1, а. с. 1).
 
За результатами розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 мав доплатити 1 816,00 грн судового збору (3 632,00 - 1 816,00).
 
Отже, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь держави сума недоплаченого судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1 816,00 грн. 
 
Щодо судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції
 
ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в частині вирішення однієї позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора. 
 
За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 мав сплатити судовий збір у розмірі 2 724,00 грн (908,00х2х150%) за одну позовну вимогу до двох відповідачів, однак сплатив 1 362,00 грн (т. 2, а. с. 150).
 
Тобто за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 мав доплатити 1 362,00 грн судового збору (2 724,00 - 1 362,00).
 
Отже, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь держави сума недоплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 362,00 грн.
 
За результатами апеляційного перегляду справи суд апеляційної інстанції стягнув          з ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі                            2 270,00 грн  (908,00 грн за подання позовної заяви + 1 362,00 грн за подання апеляційної скарги).
 
Щодо судового збору за розгляд справи у суді касаційної інстанції
 
За подання касаційної скарги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» сплатило судовий збір у розмірі 3 632,00 грн. 
 
Враховуючи результат розгляду цієї справи у Верховному Суді, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» підлягає стягненню 1 816,00 грн судового збору (за перегляд справи у суді касаційної інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора).
 
Таким чином із ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 270,00 грн (за перегляд справи у суді апеляційної інстанції), а з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 816,00 грн (за перегляд справи у суді касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи викладене, стягнена апеляційним судом сума судового збору за пред`явлення позову ОСОБА_1 у частині позовних вимог до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та подання ним апеляційної скарги в цій частині в загальному розмірі  2 270,00 грн (908,00 +1 362,00) підлягає зменшенню до 454 грн (2 270,00 - 1 816,00).
Крім того, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь держави сума недоплаченого судового збору у розмірі 3 178,00 грн за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій (1 816,00 + 1 362,00 = 3 178,00).
 
Керуючись статтями 141, 402, 406, 409, 410, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» задовольнити частково.
 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 31 травня 2023 року в частині вирішення позовної вимоги до державного реєстратора виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Лютого Юрія Івановича про визнання протиправним та скасування рішення скасувати, залишити в силі в цій частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя                 від 01 березня 2023 року.
 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 31 травня 2023 року в частині стягнення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь держави судові витрати, понесені за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій, у розмірі 3 178,00 (три тисячі сто сімдесят вісім) гривень.
 
В іншій частині постанову Запорізького апеляційного суду від 31 травня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                 І. М. Фаловська
 
Судді                                                                            В. М. Ігнатенко
 
                                                                                     С. О. Карпенко
 
                                                                                     В. В. Сердюк
 
                                                                                     О. М. Ситнік