КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №755/12185/24                                                                                   Головуючий у І інстанції - Марфіна Н.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/16822/2024                                       Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
19 листопада 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 серпня 2024 року, постановлену за наслідками розгляду заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та поділ майна подружжя, - 
 
установив:
 
У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та поділ майна подружжя.
31 липня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про забезпечення зазначеного вище позову.
 В обґрунтування заяви про забезпечення позову, вказувала, що однією із позовних вимог їїпозовної заяви є визнання прав на спільне сумісне майно, яким є автомобілі та стягнення компенсації вартості її частки у спільному майні в загальному розмірі 36000 дол. США (1476000 грн.).
За даними РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві від 30 липня 2024 року на ім`я відповідача зареєстровані: PORSHE PANAMERA, 2012 року випуску, об`єм двигуна 3605 см3, номер кузова НОМЕР_1 , (дата реєстрації - 22 січня 2020 року) та LEXUS LX 570, 2011 року випуску, об`єм двигуна 5662 см3, номер шасі НОМЕР_2 (дата реєстрації - 21 січня 2021 року). 
Вказувала, що при придбанні PORSHE PANAMERA його д.н.з. був визначений - НОМЕР_3 . 
22 лютого 2023 року відповідач переніс д.н.з. НОМЕР_3 на LEXUS LX 570, а автомобілю PORSHE PANAMERA була надано новий д.н.з. - НОМЕР_4 .
Зазначала, що на теперішній час існує цілком обґрунтована підозра та ймовірність, що автомобілі будуть відчужені відповідачем без її згоди на користь третіх осіб, що утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду. 
Наголошувала, що відповідач вже здійснював спроби відчуження спільного майна. 
Так, автомобіль PORSHE PANAMERA знаходиться у товариша відповідача - ОСОБА_3 , який не повертає транспортний засіб в її користування. 
За цим фактом відкрите кримінальне провадження №12024105040001034. 
Автомобіль LEXUS LX 570 взагалі знаходиться в користуванні відповідача в Туреччині. 
Будучи обізнаним про розгляд спору в суді відповідач може вжити заходів для відчуження автомобілів на корить інших осіб. 
Просила суд, вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на: автомобіль PORSHE PANAMERA, 2012 року випуску, об`єм двигуна 3605 см3, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_4 , який зареєстрований за ОСОБА_1 ; автомобіль LEXUS LX 570, 2011 року випуску, об`єм двигуна 5662 см3, номер шасі НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , зареєстрований за ОСОБА_1 .
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 серпня 2024 року зазначену вище заяву задоволено.
Накладено арешт на: - автомобіль PORSHE PANAMERA, 2012 року випуску, об`єм двигуна 3605 см3, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_4 , який зареєстрований за ОСОБА_1 ; - автомобіль LEXUS LX 570, 2011 року випуску, об`єм двигуна 5663 см3, номер шасі НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , який зареєстрований за ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановленою з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення питання.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з нього на її користь у якості компенсації вартості частки позивача у спільному сумісному майні, тобто з цього вбачається, що позивач не має намірів бути у майбутньому співвласницею транспортних засобів, не має намірів володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою, в протилежному випадку позивач би звернулася з позовною вимогою про поділ спільного майна подружжя.
Вказує, що навіть якщо транспортні засоби і будуть ним відчужені під час розгляду справи на користь інших осіб, то такі автомобілі у будь-якому випадку будуть включені до спільного сумісного майна подружжя, а їх вартість буде врахована судом на момент розгляду справи у суді при розгляді позовної вимоги про стягнення з нього на користь позивача грошової компенсації.
Зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином обґрунтовано необхідність вжиття заходів забезпечення позову у даній справі та не наведено вмотивованих підстав для прийняття оскаржуваної ухвали.
Просив суд, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що інших транспортних засобів відповідач у власності не має, що дає підстави остерігатися того, що у випадку відчуження спірних автомобілів відповідачем після скасування заходів забезпечення позову (про що відповідач сам зазначає в апеляційній скарзі), вона буде позбавлена можливості стягнути з відповідача можливо присуджено за рішенням суду грошову компенсацію вартості автомобілів, що є спільною сумісною власністю. 
Крім того, додатково зазначає, що відповідач не володіє на праві власності об`єктами нерухомого майна, підтвердженням чого є інформація, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому, у випадку задоволення позову з ціною позовних вимог 1476000 грн., та відчуження відповідачем спільного сумісного майна протягом розгляду справи, вона не зможе реалізувати своє право на стягнення половини їх вартості.
Вказує, що суд першої інстанції, пересвідчившись в тому, що, між сторонами дійсно виник спір та існує загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 серпня 2024 року залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які заявились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що однією з вимог позивача є стягнення компенсації вартості частин автомобілів в сумі 36000 дол. США (1476000 грн.).
Такий вид вимоги в межах поділу спільного майна передбачає передання судом відповідачу права особистої приватної власності на майно та відповідно стягнення на користь іншого з подружжя компенсації його частки у майні.
Суд першої інстанції врахував значний розмір майнових вимог, щодо стягнення коштів та дійшов висновку накласти арешт на автомобілі, які на теперішній час зареєстровані на праві власності за відповідачем, оскільки якщо судом буде прийнято рішення про залишення автомобілів у власності відповідача, за рахунок їх вартості буде забезпечене виконання рішення суду про стягнення коштів з відповідача на користь позивача.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1, 2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. 
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
У ч. 1 ст. 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1).
Вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Такі правові висновки сформульовані Верховний Судом у постановах від 17 червня 2024 року в справі №644/1482/22, від 01 травня 2024 року в справі №638/6777/23, від 21 лютого 2024 року в справі №201/9686/23, від 11 серпня 2022 року в справі №522/1514/21 (провадження №61-19123св21) та інших.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.4 постанови №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого.
Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його.
Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.
Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.
Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Саме по собі накладення арешту на об`єкт рухомого майна без наміру власника його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права і законні його інтереси.
У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/45074/17, Верховний Суд, зазначив, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Свою незгоду із оскаржуваною ухвалою апелянт обґрунтовував тим, що позивач звертається до суду саме з вимогою про грошову компенсацію її частки у спільному сумісному майні подружжя, тому застосування судом такого заходу забезпечення позову як арешт не є співмірним із заявленими позовними вимогами.
Колегія суддів апеляційного суду не може прийняти вказані доводи апелянта, оскільки майнові права, щодо яких заявник просила вжити заходи забезпечення позову, є предметом спору і відносно даних майнових прав позивач має матеріально правові інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду, і в разі задоволення позову, позивачу буде гарантований ефективний захист і поновлення її прав.
Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника. 
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17 червня 2022 року у справі №908/2382/21 дійшов висновку про необхідність відступити від висновків про неможливість накладення арешту на майно відповідача в порядку забезпечення позову про стягнення коштів, викладених у низці постанов Верховного Суду. 
Окрім того, подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18.
Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що підставою для застосування заходів забезпечення позову є встановлення об`єктивної можливості вчинення відповідачем дій, які ускладнять чи унеможливлять виконання рішення суду або ефективний захист прав, які є предметом розгляду. 
За таких умов сама по собі наявність необмеженого права особи розпорядитися майном задля уникнення можливої відповідальності і є тими ризиками, які мають враховуватися при вирішення даного роду питань.
Окремо апеляційний суд зазначає, що згідно сталої практики Верховного Суду, забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно є належним заходом забезпечення позову у спорах про поділ майна подружжя. 
Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 12.02.2020 року у справі №381/4019/18; від 19.09.2022 року у справі №757/36870/20; від 23.12.2020 року у справі №756/2609/20; від 29.03.2021 року у справі №202/365/20 та від 23.12.2020 року у справі №756/2609/20.
Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. 
Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Згідно вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 28 листопада 2024 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба