ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року	  м. Одеса	Справа № 916/952/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.
за участю представників учасників справи:
від Фермерського господарства “РАЙДУЖНЕ”: Кухарчук А.Ю.,
від Фізичної особи-підприємця Гавриленка Вадима Вікторовича: Пузій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Одесі 
апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гавриленка Вадима Вікторовича
на рішення Господарського суду Одеської області від 10.07.2024 року, суддя в І інстанції Малярчук І.А., повний текст якого складено 16.07.2024, в м. Одесі
у справі: №916/952/24
за позовом: Фермерського господарства “РАЙДУЖНЕ”
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Гавриленка Вадима Вікторовича
про розірвання договору поставки та стягнення 441 000 грн

В С Т А Н О В И В:

В березні 2024 року Фермерське господарство “РАЙДУЖНЕ” звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Гавриленка Вадима Вікторовича, в якій просив суд розірвати договір поставки та стягнути з відповідача на користь позивача 441 000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.01.2022 між ФГ “РАЙДУЖНЕ” (покупець) та ФОП Гавриленко В.В. (постачальник) було укладено договір поставки у спрощений спосіб. 26.01.2022 ФОП Гавриленко В. В. було виставлено рахунок на дизельне паливо у кількості 15000,00 літрів на суму 441 000,00 грн з ПДВ, на що ФГ “РАЙДУЖНЕ” було здійснено оплату, що підтверджується платіжним дорученням. Також ФОП Гавриленко В. В. було зареєстровано податкову накладну. Між тим, відповідачем поставку товару проведено не було. ФГ “РАЙДУЖНЕ” неодноразово направляло на адресу ФОП Гавриленко В. В. пропозиції про розірвання договору поставки від 26.01.2022 з вимогою повернути сплачені кошти у найкоротші терміни. Однак, ФОП Гавриленко В. В. не надав відповіді на направлені пропозиції, не здійснив поставку товару та не повернув ФГ «РАЙДУЖНЕ» сплачені кошти у розмірі 441000,00 грн.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.07.2024 у справі №916/952/24 позов задоволено повністю; розірвано укладений між Фізичною особою - підприємцем Гавриленком Вадимом Вікторовичем та Фермерським господарством «РАЙДУЖНЕ» договір поставки товару, укладений у письмовій формі, зміст якого зафіксований у рахунку №Счт-000010 від 26.01.2022 та платіжному дорученні №314 від 26.01.2022; стягнуто з Фізичної особи-підприємця Гавриленка Вадима Вікторовича на користь Фермерського господарства “РАЙДУЖНЕ”  441 000 грн оплачених коштів, 6615 грн судового збору.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що подані позивачем докази, а саме рахунок-фактура №Счт-000010 від 26.01.2022, платіжне доручення №314 від 26.01.2022, податкова накладна №34 від 26.01.2022, акт звірки взаємних розрахунків за період з 26.01.2022 по 27.09.2023 підтверджують виникнення господарських взаємовідносин між сторонами та укладення договору поставки від 26.04.2022 щодо поставки дизельного палива ДП-3-ЄВРО5-ВО на суму 441 000,00грн в усній формі, оскільки норми ЦК України передбачають можливість укладення договору поставки у спрощений спосіб.
Надані позивачем докази в їх сукупності є більш вірогідними на доведення факту поставки ФГ «РАЙДУЖНЕ» дизельного палива на суму 441000,00грн, а тому на підставі повного, всебічного та безпосереднього дослідження наявних в матеріалах справи доказів в сукупності з урахуванням всіх обставин справи, суд вбачає підстави для розірвання укладеного у спрощений спосіб між ФОП Гавриленком В.В. та ФГ «РАЙДУЖНЕ» договору поставки товару, зміст якого зафіксований у рахунку №Счт-000010 від 26.01.2022 та платіжному дорученні №314 від 26.01.2022 та стягнення з відповідача на користь позивача 441000,00грн оплачених за договором поставки від 26.01.2024.
02.08.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Гавриленка Вадима Вікторовича, в якій останній просить рішення Господарського суду Одеської області від 10.07.2024 у справі №916/952/24 скасувати та ухвалити нове, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник зазначає, що суд першої інстанції посилається в рішенні на положення ст. 181 ГК України в редакції, яка не є чинною на момент прийняття оскаржуваного рішення, без урахуванням змін внесених згідно із Законом України №738-IX від 19.06.2020.
Апелянт наголошує, що матеріали справи не містять, як пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти), так і прийняття цієї пропозиції (акцепту) другою стороною. Позивачем та судом не спростовані заперечення відповідача, що не позивачем оформлювався та не підписувався рахунок-фактура № Счт-000010 від 26.01.2022р. (на рахунку стоїть підписи невідомої особи, не засвідчено печаткою відповідача). Позивач не надав доказів направлення відповідачу будь-якої заявки на придбання вказаного обсягу пального, для того щоб відповідач дійсно оформлював вказаний рахунок. Матеріали справи не містять будь-яких доказів отримання позивачем цього рахунку від відповідача. Таким чином, вказаний рахунок не є належною пропозицією позивача укласти договір поставки (офертою).
Додатково зазначає, що платіжне доручення № 314 від 26.01.2022р. також не є доказом укладання договору поставки, адже його реквізит «призначення платежу» заповнював на свій розсуд виключно позивач.
Скаржник вказує, що в мотивувальній частині суд зазначив про укладання між сторонами договору поставки від 24.04.2022р. в усній формі у «спрощений спосіб». Однак, будь-який договір 24.04.2022р. сторонами не укладався, а в резолютивній частині рішення судом першої інстанції вже вказано протилежний висновок, а саме про розірвання договір поставки товару, укладеного у письмовій формі. Таким чином, резолютивна частина оскаржуваного рішення не відповідає змісту та висновкам суду, що наведені в його мотивувальній частині.
Поза увагою суду залишилась та обставина, що положення п. 201.7 ст. 201 ПК України закріплюють імперативний обов`язок відповідача скласти податкову накладну на кожну суму коштів, що надійшли на його поточний рахунок. Порушення цього податкового обов`язку призводить до застосування передбаченої законом відповідальності.
Щодо посилання суду першої інстанції на не здійснення відповідачем відповідно до законодавства про порядок проведення банківських платежів повернення помилково зарахованих чи безпідставно отриманих грошовий коштів, скаржник зазначає, що Відповідач згідно положень ч. 1 ст. 88 Закону України «Про платіжні послуги» повідомлення надавача платіжних послуг про виконання помилкової, неналежної платіжної операції не отримував. Тому відповідач не мав за законом вчиняти будь-яких дій щодо повернення зарахованих коштів.
Скаржник наголошує, що матеріалами справи не містять доказів дійсного направлення позивачем вимоги щодо виконання обов`язку поставити позивачу оплаченого товару.
В даному випадку позивач не надав відповідь на питання, у який час та в який транспортний засіб відповідач мав поставити (відвантажити) дизельне паливо в обсязі 15 тон, про яке каже позивач. З урахуванням специфіки спірного товару та його обсягу, за відсутності вказаної вище вимоги (заявки позивача на постачання) у відповідача взагалі не було можливості його поставити, адже відсутні дані про транспортний засіб для його завантаження. Судом також не було враховано, що згідно п. 11.2 ДСТУ 7688:2015 Паливо дизельне Євро. Технічні умови строк зберігання дизельного пального складає 1 рік. За версією позивача він придбав 15 топ ДТ 26.01.2022р. Однак, перша вимога щодо повернення оплачених коштів була направлена тільки в грудні 2023р. На момент пред`явлення цієї претензії строк зберігання пального вже сплив.
У зв`язку з цим, не підлягає задоволенню позовна вимога про розірвання договору поставки товару, який не було укладено.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Зокрема, позивач зазначає, що між Позивачем та Відповідачем було укладено договір у формі Рахунку №Счт-000010 на дизельне паливо та Платіжного доручення №314 від 26 січня 2022 року. Крім того, доказом укладення договору поставки є також підписаний обома сторонами Акт звірки взаємних розрахунків по стану за період 26.01.2022 - 27.09.2023, який підписаний ФГ “РАЙДУЖНЕ” та ФОП Гавриленко В. В.
Оскільки ФОП Гавриленко В.В. взяті на себе зобов`язання не виконує, 04 квітня 2023 р. ФГ “РАЙДУЖНЕ” направило на адресу ФОП Гавриленко В.В. претензію Вих.№1/04-2023, з вимогою поставити оплачений товар у найкоротші терміни, однак відповіді на направлену претензію не отримало і до цього часу. Відповідно до направлення претензії Вих.№1/04-2023 від 04 квітня 2023 р. ФГ “РАЙДУЖНЕ” просило: у тридцятиденний термін з дня отримання цієї претензії здійснити повернення ФГ “Райдужне” дизельного палива, для чого скласти додаткову угоду щодо видачі дизельного палива із зазначенням термінів видачі або компенсувати його вартість шляхом переведення коштів на розрахунковий рахунок ФГ “Райдужне” у сумі 441 000 грн.
Позивач вказує, що оформлення та виставлення Відповідачем Рахунку є пропозицією щодо укладення договору, а здійснення ФГ “РАЙДУЖНЕ” оплати на користь ФОП Гавриленко В.В. у розмірі 441 000,00 грн відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України - являється прийняттям пропозиції укласти договір та виникнення зобов`язань у сторін.
Реєстрація Відповідачем податкової накладної № 34 від 26.01.2022р. у поєднанні з наявними документами у справі є доказом правочину та засвідчує волю сторін до настання відповідних правових наслідків.
10 грудня 2023 р. позивач направив Претензію щодо повернення коштів у розмірі 441 000,00 грн, які утримуються без достатньої правової підстави від 08.12.2023 року цінним листом із описом (згідно з Трекінгом відправлень із офіційного сайту УКРПОШТА відправлення №0200254669724 було отримано 18.12.2023 року) з вимогою: “В добровільному порядку, протягом 7 днів з дня отримання цієї претензії повернути Фермерському господарству “РАЙДУЖНЕ” (ЄДРПОУ 43488908) кошти у розмірі 441000,00 грн. які утримуються без достатньої правової підстави за наступними реквізитами”. Також, у матеріалах справи наявні докази направлення претензії щодо повернення коштів у розмірі 441 000,00 грн, які утримуються без достатньої правової підстави.
Позивач звертає увагу на суперечливу поведінку відповідача, оскільки у відзиві на первісну позовну заяву відповідачем заперечувався факт існування між сторонами договірних правовідносин. Натомість у відзиві на позовну заяву в новій редакції від 11.05.2024 року відповідач зазначає: «таким чином, вищенаведені обставини свідчать про те, що між сторонами дійсно виникли господарські взаємовідносини, а саме щодо поставки товарів. Перераховані кошти позивачем не можливо вважати безпідставно набутими, адже вони були перераховані на виконання зобов`язань щодо сплати Товару. Однак, з урахуванням вказаної вище позиції позивача зазначеної у заяві про зміну предмету позову та у доданій позовній заяві у новій редакції, оплачені позивачем грошові кошти в сумі 441 000,00 грн. не є безпідставно набутими відповідачем коштами, а є сумою попередньої оплати за товар». Тобто, у відзиві на позовну заяву в новій редакції від 11.05.2024 року відповідач визнавав існування договірних правовідносин між сторонами.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.08.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Гавриленка Вадима Вікторовича на рішення Господарського суду Одеської області від 10.07.2024 у справі №916/952/24, призначено справу №916/952/24 до розгляду на 08.10.2024 о 12:00,. Ухвалою від 08.10.2024 оголошено перерву в розгляді даної справи до 26.11.2024 об 10:30 та в подальшому оголошено перерву до 03.12.2024 о 12:20.
В судовому засіданні 03.12.2024  прийняли участь представники учасників справи.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини 2 статті 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Частиною 1 статті 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
За приписами частини 1 статті 184 Господарського кодексу України, укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у   спрощений спосіб   або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.
Договір, відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом   пропозиції однієї сторони укласти договір   (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно зі ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 Цивільного кодексу України).
Статтею 641 Цивільного кодексу України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.
Відповідно до ст. 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Так, на підтвердження виникнення господарських взаємовідносин між сторонами щодо поставки дизельного палива позивачем було надано наступні докази: 
- рахунок-фактуру №Счт-000010 від 26.01.2022 на дизельне паливо ДП-3-ЄВРО5-ВО на суму 441000,00грн, із зазначенням постачальника – ФОП Гавриленко В. В., одержувача - ФГ “РАЙДУЖНЕ”; 
- платіжне доручення №314 від 26.01.2022 на суму 441000,00грн, із призначенням платежу – оплата за дизельне паливо, згідно рахунку-фактури №Счт-000010 від 26.01.2022, із вказанням платника - ФГ “РАЙДУЖНЕ”, отримувача - ФОП Гавриленко В. В.; 
- податкову накладну №34 від 26.01.2022 на суму 441000,00 грн, зареєстровану відповідачем в ЄРПН, із зазначенням постачальником товару – ФОП Гавриленко В. В., одержувачем - ФГ “РАЙДУЖНЕ”, найменування товару, його кількість та вартість ідентичні із реквізитами зазначеними у рахунку-фактурі №Счт-000010 від 26.01.2022; 
- акт звірки взаємних розрахунків за період з 26.01.2022 по 27.09.2023, складений сторонами на підставі платіжного доручення №314 від 26.01.2022 та рахунку-фактури №Счт-000010 від 26.01.2022 на замовлення дизельного палива ДП-3-ЄВРО5-ВО на суму 441000,00грн, що містить печатку позивача, печатку відповідача - ФОП    Гавриленко В.В. від імені якого підписався Бейков В.
Колегією судів встановлено, що відповідач, виставивши позивачу рахунок – фактуру №Счт-000010 від 26.01.2022 на дизельне паливо ДП-3-ЄВРО5-ВО на суму 441000,00грн, із зазначенням постачальника – ФОП Гавриленко В. В., одержувача - ФГ “РАЙДУЖНЕ”, тобто із зазначенням номенклатури (опису) товару, його вартості, реквізитів для оплати, здійснив пропозицію позивачу укласти господарський договір поставки.
Позивач, здійснивши оплату на підставі платіжного доручення №314 від 26.01.2022 на суму 441000,00 грн, із призначенням платежу – оплата за дизельне паливо, згідно рахунку-фактури №Счт-000010 від 26.01.2022, із вказанням платника - ФГ “РАЙДУЖНЕ”, отримувача - ФОП Гавриленко В. В. вчинив дію, яка засвідчує його бажання укласти договір, і ця дія є прийняттям пропозиції.
Таким чином, з моменту прийняття позивачем пропозиції (попередньої оплати товару) між сторонами укладено господарський договір поставки у   спрощений спосіб,   відповідно, між сторонами виникли та існують зобов`язальні відносини.
Крім того,  в матеріалах справи також міститься акт звірки взаємних розрахунків за період з 26.01.2022 по 27.09.2023, складений сторонами на підставі платіжного доручення №314 від 26.01.2022, рахунку-фактури №Счт-000010 від 26.01.2022 на замовлення дизельного палива ДП-3-ЄВРО5-ВО на суму 441000,00грн, що містить печатку позивача, печатку ФОП    Гавриленко В.В. від імені якого підписався Бейков В.
За висновками Верховного Суду, що викладені у постановах від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 10.09.2019 по справі № 916/2403/18, від 19.09.2019 по справі № 910/14566/18, від 04.12.2019 по справі № 916/1727/17, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату.
Окрім цього, відповідачем була сформована та зареєстрована у фіскальному органі відповідна податкова накладна №34 від 26.01.2022 на суму 441000,00 грн, зареєстровану відповідачем в ЄРПН, із зазначенням постачальником товару – ФОП Гавриленко В.В., одержувачем - ФГ “РАЙДУЖНЕ”, найменування товару, його кількість та вартість ідентичні із реквізитами зазначеними у рахунку-фактурі №Счт-000010 від 26.01.2022.
Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником податку на додану вартість при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце. 
Тому   податкова накладна,   виписана однією стороною в договорі на надання послуг на користь другої сторони, може бути доказом правочину з огляду на те, що така поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд в Постанові Великої Палати від 29.06.2021 у справі №910/23097/17.
Відтак, матеріалами справи підтверджується та обставина, що між сторонами склались правовідносини, за якими продавець виставляє рахунок-фактуру покупцю, покупець оплачує 100% вартості товару, у зв`язку з оплатою позивачем на користь відповідача 441000,00 грн відповідно до вищезазначеного рахунку-фактури, у відповідача виникає зобов`язання з поставки оплаченого товару на користь позивача.
Зважаючи на вищевикладене та зміст спірних правовідносин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що між сторонами виникли господарські правовідносини з поставки товару, шляхом укладення договору купівлі-продажу (поставки) у   спрощений спосіб,   а дії сторін щодо направлення рахунку-фактури на оплату товару та його оплати засвідчують їх волю для настання відповідних правових наслідків.
Щодо доводів апелянта про те, що сторони не узгодили всіх істотних умов договору, а тому він є неукладеним.
Положеннями ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 1,2 ст. 640 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України (ч. 8 ст. 181 ГК України).
З огляду на наведені приписи, після повного чи часткового виконання сторонами договору, договір не можна вважати неукладеним. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17.
Таким чином, враховуючи наявні в матеріалах справи докази вчинення сторонами дій по виконанню Договору поставки, а саме попередня оплата, яка здійснена позивачем, та отримання відповідної суми відповідачем, що також не заперечується останнім, колегія суддів зазначає, що цей Договір в силу положень ЦК України є укладеним та правомірним, доказів на спростування цього матеріали справи не містять.
Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 Цивільного кодексу України).
Згідно статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України встановлений обов`язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
При цьому, частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Отже, у розумінні приписів цієї норми, покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.
Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов`язання, внаслідок якої припиняється зобов`язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов`язання.
Тобто, виходячи з аналізу положень статті 693 Цивільного кодексу України, умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Тобто, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.
Колегія суддів встановила, що дійсно між сторонами не було погоджено строків поставки товару, натомість за правилами статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку з поставки товару, 10 грудня 2023 року ФГ «РАЙДУЖНЕ» звернулося з претензію до ФОП Гавриленко В. В., у якій було зазначено наступне: «Повідомляємо, що враховуючи направлення претензії вих. №1/04-2023 від 04 квітня 2023р., з 04 травня 2023 року, у ФОП Гавриленко В.В. відсутні будь які правові підстави для утримання грошових коштів у розмірі 441000,00 грн., які були сплачені на підставі рахунку №Счт-000010 від 26 січня 2022 р. за товар - на дизельне паливо ДП-3-ЄВРО5-ВО в кількості 15000,00 літрів на суму 4441000,00 грн. з ПДВ (чотириста сорок одна тисяча грн. 00 коп.), який так і не був поставлений. У зв`язку з чим в добровільному порядку, протягом 7 днів з дня отримання цієї претензії повернути Фермерському господарству “РАЙДУЖНЕ” (ЄДРПОУ 43488908) кошти у розмірі 441000,00 грн які утримуються без достатньої правової підстави за наступними реквізитами».
Вказана претензія була надіслана Відповідачу цінним листом із описом вкладення, згідно з Трекінгом відправлень із офіційного сайту УКРПОШТА, відправлення №0200254669724 було отримано 18.12.2023 року.
Відповіді на вказану претензію, матеріали справи не містять, як і не містять доказів поставки товару на суму 441000,00 грн чи повернення вказаної суми.
Судова колегія констатує, що станом на момент розгляду справи, відповідач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували поставку позивачу узгодженого товару або повернення ним грошових коштів, як і не надав доказів наявності будь-яких правових підстав для утримання коштів позивача.
Статтею 193 Господарського кодексу України встановлені загальні правила виконання господарських зобов`язань, за якими суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору (частина 1); кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (частина 2); не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань (частина 7).
Окреслені у статті 193 Господарського кодексу України правила та принципи господарювання, які корелюються із загальними засадами цивільного законодавства, вказаними у пункті 6 статті 3 Цивільного кодексу України (справедливість та добросовісність) та засадами зобов`язань, визначеними у частині третій статті 509 Цивільного кодексу України (добросовісність, розумність, справедливість), означають, що цивільні права мають здійснюватися, а обов`язки виконуватися не тільки відповідно до їх призначення, а й справедливо та добросовісно, з урахуванням правил господарювання, з метою досягнення загальногосподарського інтересу.
Отже, зобов`язання, які виникли між сторонами, мали ґрунтуватися на засадах добросовісності та справедливості; кожна з них повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, з урахуванням інтересів другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Колегія суддів зауважує на тому, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, що зумовлює вимогу щодо сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків та здійсненні своїх суб`єктивних прав.
Добросовісність – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі – «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium – принцип добросовісності. Зокрема, поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).
На переконання колегії суддів, дії Фізичної особи-підприємця Гавриленка Вадима Вікторовича, який отримав кошти 26.01.2022 року за товар, що ним станом на момент подання позову у цій справі (березень 2024 року) не був поставлений, та який наразі вказує про неузгодження сторонами строків поставки товару та неотримання жодних належних претензій від позивача, суперечать добросовісності та чесній діловій практиці, у той час як інша сторона, здійснюючи попередню оплату за товар, покладалася на здійснення відповідачем спірної поставки у розумні строки.
При цьому, необхідно врахувати і те, що відповідач при розгляді даної справи в суді першої інстанції викладав протилежні за своїм змістом позиції, а саме заперечував отримання від позивача будь-яких коштів у первісному відзиві та у відзиві на уточнену позовну заяву визнавав виникнення спірних господарських взаємовідносин між сторонами. 
А тому така поведінка відповідача є недобросовісною та такою, що суперечить загальним правилам і принципам господарювання і виконання господарських зобов`язань.
При цьому, судова колегія оцінює критично посилання скаржника не те, що з урахуванням специфіки спірного товару та його обсягу, за відсутності вимоги (заявки позивача на постачання) у відповідача взагалі не було можливості його поставити, оскільки, на думку апелянта, відсутні дані про транспортний засіб для його завантаження.
Судова колегія зауважує, що між сторонами склались прості договірні правовідносини поставки, які узгоджені між сторонами шляхом укладення договору у спрощений спосіб без його письмового підтвердження, а отже, без будь-яких додаткових умов і зобов`язань, про які безпідставно стверджує відповідач.
Отже, апеляційна скарга не містить доводів на спростування зазначених обставин, апелянт лише посилається на обставини справи, які, на його думку, не були враховані судом, однак колегія суддів, враховуючи вищевикладені обставини справи, їх відхиляє як безпідставні не обґрунтовані.
У зазначеному аспекті колегія суддів враховує, що надані позивачем докази на підтвердження факту перерахування коштів відповідачу за непоставлений товар, а саме рахунок-фактура №Счт-000010 від 26.01.2022, платіжне доручення №314 від 26.01.2022, податкова накладна №34 від 26.01.2022, які є первинними бухгалтерськими документами, є належними, допустимими та вірогідними доказами здійснення господарської операції, ніж наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву доводи.
Отже, відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку повернути попередню оплату, а тому колегія суддів приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, дійшла висновку що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 441000 грн оплачених коштів.
Щодо позовної вимоги про розірвання договору поставки, який укладений між сторонами в спрощений спосіб, судова колегія вказує наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України, у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.
Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.
Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.
За висновками суду, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на «законне очікування», що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Агрокомплекс проти України»).
Покупець має право на односторонню відмову від договору   купівлі-продажу, зокрема, у випадку здійснення покупцем попередньої оплати та непередання продавцем товару після її отримання у встановлені договором строки, у такому випадку покупець має право на повернення попередньої оплати, водночас, з моменту відмови покупця від договору та вимоги повернути попередню оплату - обов`язок продавця поставити товар припиняється.
Отже, відповідне право передбачає собою відмову від договору купівлі-продажу та припинення зобов`язань сторін за договором, в тому числі припинення обов`язку продавця поставити погоджений товар.
Як вбачається з матеріалів справи та вже зазначалося вище, 10 грудня 2023 року  ФГ “РАЙДУЖНЕ” направило на адресу ФОП Гавриленко В.В. лист, відповідно до якого просило відповідача прийняти пропозицію про розірвання договору поставки за дати направлення цієї пропозиції та повернути позивачу сплачені кошти у розмірі 441   000 грн.
Таким чином, у зв`язку з надсиланням позивачем (замовником, покупцем) вказаного листа про повернення суми попередньої оплати у відповідача припинився обов`язок поставити позивачу товар та виник обов`язок повернути позивачу грошові кошти у розмірі 441   000 грн.
За таких обставин, судова колегія доходить висновку, що волевиявлення позивача щодо повернення суми попередньої оплати за договором є односторонньою відмовою покупця від договору поставки через невиконання продавцем обов`язку з поставки обумовленого сторонами товару, що отримало вираз у претензії позивача про повернення попередньої оплати від 10.12.2023р..
Враховуючи наведене, на переконання колегії суддів, розірвати можна лише договір, який діє, у зв`язку з чим вимога позивача   про розірвання договору   поставки є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки договір поставки припинив свою дію на підставі претензії позивача від 10 грудня 2023 року про повернення попередньої оплати.
При цьому Верховний Суд неодноразово зазначав, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 ЦК можна застосовувати       тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.       Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином ( постанови Верховного Суду від 06.02.2020 р. у справі № 910/13271/18, від 23.01.2020 р. у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 р. у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 р. у справі № 904/2444/18).
Разом з тим, як було зазначено вище, не зважаючи на припинення строку дії спірного Договору, фінансові зобов`язання сторін, що виникли між сторонами   до закінчення строку дії цього Договору,   не є припиненими, а саме обов`язок відповідача повернути суму попередньої оплати в розмірі 441   000 грн.
За таких обставин колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про розірвання Договору та вважає, що рішення в цій частині прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак, у вказаній частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог про розірвання Договору колегією суддів відмовляється.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підстави для часткового скасування судового рішення визначені статтею 277 ГПК України, відповідно до якої такими підставами є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, часткового скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про розірвання договору. В іншій частині (задоволення позову про стягнення попередньої оплати) рішення суду першої інстанції залишається без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволеним вимогам.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гавриленка Вадима Вікторовича на рішення Господарського суду Одеської області від 10.07.2024 у справі  №916/952/24 – задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Одеської області від 10.07.2024 у справі  №916/952/24 – скасувати частково,  виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:
«Позов Фермерського господарства “РАЙДУЖНЕ” - задовольнити частково.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця Гавриленка Вадима Вікторовича на користь Фермерського господарства “РАЙДУЖНЕ” 441 000 грн та витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 6615 грн судового збору.
В решті позову відмовити.»
Стягнути з Фермерського господарства “РАЙДУЖНЕ” на користь Фізичної особи-підприємця Гавриленка Вадима Вікторовича витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3633,60 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст. 286-291 ГПК України.
Повний текст постанови складено 10.12.2024.

Головуючий  суддя:                                                            А.І. Ярош

Судді:                                                                                Г.І. Діброва

                                                                                                    Н.М. Принцевська