Справа № 344/15352/23 
Провадження № 22-ц/4808/1046/24 
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Василишин Л. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої (суддя-доповідач)                Василишин Л. В.,
суддів:                                        Максюти І. О., Фединяка В. Д.,
секретаря                                        Струтинської Д.В.
за участю представника апелянта адвоката Валько Б.І.
представника відповідача Мужевської Є.Л. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Валько Богдан Ігорович, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 травня 2024 року, ухвалене в складі судді Польської М. В. в місті Івано-Франківську, повний текст якого складено 29 травня 2024 року, у справіза позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визнання протиправних дій,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2023 року адвокат Валько Б. І. звернувся до суду в інтересах ОСОБА_2 із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 працював у Івано-Франківській філії АТ КБ «Приватбанк» з 25 вересня 2006 року. 30 липня 2021 року його було звільнено з посади заступника директора РП - керівника напрямку з юридичної роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 травня 2022 року, залишеним без змін апеляційним та касаційним судами ОСОБА_2 було поновлено на вказаній посаді. Однак  наказом від 18 липня 2023 року його знову звільнено із займаної посади на підставі пункту 4 частини четвертої статті 40 КЗпП України. 
Вважає звільнення позивача незаконним, а дії відповідача по відношенню до ОСОБА_2 такими, що спрямовані на усунення неугодного працівника, який не повинен займати керівну посаду. В обґрунтування доводів представник позивача зазначав, що після того як позивача було поновлено на посаді йому не було визначено робочого місця, не надано робочого комп`ютера чи будь-якого іншого пристрою для виконання покладених на нього обов`язків. Крім того, у позивача не було жодного підлеглого працівника, хоча його посада логічно передбачає наявність таких. Також позивач практично не мав жодних завдань чи повноважень, був позбавлений можливості отримувати премії чи надбавки за ефективність своєї роботи, йому не надали доступ до програмних комплексів, які необхідні у роботі. 
Початок та закінчення робочого часу позивач фіксував через спеціальний додаток, встановлений працівниками товариства на його власний смартфон. Жодних скарг чи зауважень з боку відповідача щодо виконання позивачем своїх обов`язків не надходило, до дисциплінарної відповідальності позивач не притягувався. В подальшому заступник керівника напрямку «Безпека» Байрак І. Я. зі слів позивача запросив його на розмову, під час якої запропонував написати заяву на звільнення за власним бажанням. Позивач відмовився писати таку заяву, оскільки об`єктивних причин для звільнення у нього не було. Однак після такої розмови у нього виникли труднощі під час табелювання робочого часу, про які він неодноразово повідомляв службу технічної підтримки та технічного спеціаліста, який встановлював йому відповідні програмні комплекси. Дії відповідача щодо обмеження можливості здійснення табелювання виключно для ОСОБА_2 ставлять його у нерівне становище з іншими працівниками та свідчать про допущення дискримінації у сфері праці. Проте оскільки товариство не повідомило ОСОБА_2 про альтернативні способи обліку робочого часу, то про початок та закінчення роботи останній повідомляв Голову правління, шляхом направлення повідомлення на поштову адресу. Однак 18 липня 2023 року позивача по телефону було повідомлено, що його звільнено з роботи у зв`язку з прогулом. Копію наказу про звільнення позивач не отримав, жодних актів про його відсутність на робочу місці, яке фактично не було створено та конкретно визначено, він не підписував, будь-які пояснення з цього приводу не надавав.
Із урахуванням заяви про зміну предмета позову та збільшення позовних вимог представник позивача просив: визнати протиправними дії відповідача щодо обмеження можливості здійснення табелювання шляхом видання службової записки «Про відключення табелювання ОСОБА_2 », оскільки такі порушують норми та вимоги статті 2-1 КЗпП України та поновити порушені права позивача в цій частині, скасувати наказ про звільнення ОСОБА_2 , поновити його на посаді та стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо обмеження можливості здійснення табелювання виключно для позивача, суд першої інстанції виходив із її недоведеності, оскільки такі дії були зумовлені недотриманням останнім режиму графіку роботи та не перебуванням його за робочим місцем, а визначення системи фіксації робочого часу працівниками є виключно правом роботодавця. 
Рішення суду в частині відмови у поновленні ОСОБА_2 на роботі мотивоване тим, що позивач факт прогулу не спростував та не довів поважність причин невиходу на робоче місце у вказані в наказі про звільнення робочі дні, водночас такий факт підтверджується матеріалами справи.
У задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд також відмовив, оскільки така є похідною від вимоги про поновлення на роботі.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Представник ОСОБА_2 - адвокат Валько Б. І. на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що після поновлення ОСОБА_2 на посаді конкретне робоче місце йому не визначалося, не було надано робочого комп`ютера чи іншого пристрою для виконання покладених на нього обов`язків, а тому останній використовував власний комп`ютер та смартфон.
Крім того, суд не дослідив законність складання посадовими особами відповідача актів щодо відсутності позивача на робочому місці за період з 26 червня 2023 року по 30 червня 2023 року, не дослідив місце перебування осіб, які засвідчували такі акти, а також відмовив у залученні цих осіб до участі у справі в якості свідків, при цьому не навів причин відмови.
Також суд першої інстанції залишив поза увагою обставини, викладені у позовній заяві щодо тиску з боку посадових осіб відповідача на позивача з метою примусити його написати заяву за власним бажанням та щодо обмеження позивача у доступі до програмних комплексів товариства.
Представник апелянта вважає, що вказані обставини в сукупності підтверджують неправомірність звільнення ОСОБА_2 з посади, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Позиція інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» - Мужевська Є. Л. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. 
Зазначає, що суд першої інстанції належним чином дослідив наявні у справі докази та ухвалив обґрунтоване рішення про те, що у ОСОБА_2 не було поважних причин для відсутності за адресою робочого місця у приміщенні банку у визначений період.
Крім того, вказує, що введення тимчасового обмеження позивачу одного із каналів табелювання із залишенням можливості здійснення табелювання за допомогою реєстрації в програмному комплексі на базі Єдиної системи авторизації з комп`ютерної техніки, встановленої за адресою робочого місця, зумовлено необхідністю дотримання трудової дисципліни, у зв`язку з виявленими фактами відсутності працівника за адресою робочого місця, незважаючи на отримання відміток про початок/закінчення робочого дня, а тому не може розцінюватися як дискримінація у сфері праці. 
Заяви (клопотання) учасників справи
У апеляційній скарзі представник  ОСОБА_2 - адвокат Валько Б. І. заявив клопотання про його участь та участь апелянта у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року клопотання задоволено. 
У вересні 2024 року представник АТ КБ «ПриватБанк» - Мужевська Є. Л. також заявила клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 вересня 2024 року клопотання задоволено. 
Апелянт у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Його представник - адвокат Валько Б. І. у судовому засідані в режимі відеоконференції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив їх задоволити.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» - Мужевська Є. Л. у судовому засіданні в режимі відеоконференції заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Фактичні обставини справи
З 25 вересня 2006 року ОСОБА_2 працював в АТ КБ «ПриватБанк» (до перейменування - ЗАТ КБ «ПриватБанк» на різних посадах (а.с. 79-81, том 1). 
З 11 січня 2021 року ОСОБА_2 займав посаду заступника директора філії - керівника напрямку з юридичної роботи Івано-Франківської філії (а.с. 82).
Згідно із наказом АТ КБ «ПриватБанк» від 07 листопада 2022 року на виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2022 року у справі № 344/13848/21 скасовано дію наказу про звільнення ОСОБА_2 , поновлено його на попередній роботі на посаді заступника директора філії-керівника напряму з юридичної роботи з 30 липня 2021 року. Пунктом 7 наказано встановити йому робоче місце в м. Івано-Франківськ, вул. Богунська, 1, відділення «Івано-Франківське № 14» бранч INID у приміщенні банку (а.с.84, том 1).
Супровідним листом АТ КБ «ПриватБанк» підтверджується, що зазначений наказ скеровувався ОСОБА_2 та в такому додатково зазначалося про поновлення останнього на роботі з 30 липня 2021 року та про встановлення робочого місця за адресою: АДРЕСА_1 , відділення «Івано-Франківське № 14» у приміщенні банку (а.с. 83).
Супровідний лист із копією наказу від 07 листопада 2022 року було направлено ОСОБА_2 цінним листом з описом вкладення поштовим зв`язком (а.с. 85-87, том 1).
Інформація зазначена у супровідному листі з додатком - наказом від 07 листопада 2022 року надсилалися ОСОБА_2 у мобільному застосунку «Viber» (а.с. 88-89, том 1).
Наказом АТ КБ «ПриватБанк» від 18 липня 2023 року визнано відсутність ОСОБА_2 на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин 26 червня 2023 року, 27 червня 2023 року, 28 червня 2023 року, 29 червня 2023 року та 30 червня 2023 року - прогулом та звільнено ОСОБА_2 із займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, останній робочий день 18 червня 2023 року (а.с. 57-64, том 1).
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення повністю відповідає.
Щодо вимоги про визнання протиправними дій АТ КБ «Приватбанк» щодо обмеження можливості здійснення табелювання виключно для позивача
Звертаючись до суду із заявою про уточнення позовних вимог в частині зміни предмета позову, а саме щодо визнання протиправними дій АТ КБ «Приватбанк» щодо обмеження можливості здійснення табелювання виключно для ОСОБА_2 , представник позивача зазначав про допущення роботодавцем дискримінації у сфері праці, порушення принципу рівності прав і можливостей працівників банку.
Аналізуючи вказані доводи, колегія суддів вважає за необхідне зазначати таке.
Згідно зі статтею 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому громадському об`єднанні, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їхніх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.
За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раальте проти Нідерландів») (пункти 48, 49 рішення від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», заява № 10441/06).
Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує й Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).
Отже, дискримінація це менш прихильне поводження з людиною, ніж з іншими в аналогічній ситуації, через певні ознаки цієї людини.
Поняття дискримінації визначено у пункті другому частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».
Так, під дискримінацією необхідно розуміти ситуацію, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вимоги позивача про визнання дій відповідача дискримінаційними, обґрунтовано виходив із того, що встановлення порядку табелювання робочого часу працівників належить до варіативних дискреційних повноважень банку, що відповідає положенням Правил внутрішнього трудового розпорядку, які затверджені рішенням Правління банку (протокол № 70 від 08 грудня 2021 року) (а.с. 125-136, том 1). 
Так, пунктом 6.1.8. Правил передбачено право банку змінювати і обмежувати надані працівнику допуски (у тому числі повністю забороняти доступ до) в програмні комплекси, Інформаційні системи Банку у зв`язку з виробничою необхідністю або з будь-якої іншої причини, на розсуд банку. Згідно із пунктом 7.12. Правил усі працівники підлягають підключенню до електронної системи обліку робочого часу, за винятком окремих працівників, рішення щодо яких приймається банком. 
Отже, дії відповідача щодо тимчасового скасування ОСОБА_2 електронного табелювання робочого часу в системі, відповідають вимогам локального нормативного акта, які є обов`язковими до виконання всіма працівниками банку. Крім того, такі дії були зумовлені, зокрема потенційним порушенням трудової дисципліни позивачем, що підтверджується відповідними службовими записками (а.с. 165-168, том 1, а.с. 13-14, том 2). Водночас роботодавець залишив ОСОБА_2 можливість проходити електронне табелювання робочого часу за допомогою реєстрації в програмному комплексі на базі Єдиної системи авторизації, а саме: в Путівнику за адресою робочого місця працівника, а тому зазначені дії відповідача жодним чином не вплинули на реалізацію позивачем права на працю, на якого покладено обов`язок додержуватися трудової дисципліни.
Щодо доведення позивача до відома про наявність з цього приводу службової записки, то така обставина не унеможливила виконання позивачем посадових обов`язків. Про призупинення окремих функцій програми позивач дізнався по факту неможливості її використання.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно виснував, що зазначені вимоги позивача є безпідставними, а тому відмовив у їх задоволенні. 
Щодо вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
Частиною третьою статті 149 КЗпП України визначено, що при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.
За приписами пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.
У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2022 року у справі № 404/8867/19 зазначено, що робочим місцем працівника вважається певна зона, де працівник знаходиться і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів. Трудова діяльність працівника може здійснюватися (а відповідно його робоче місце може знаходиться) безпосередньо на підприємстві (фіксоване робоче місце) або в межах іншого територіального простору, який використовує працівник для виконання трудових обов`язків. Прогулом необхідно вважати відсутність працівника не просто на робочому місці, а на роботі. Відсутність працівника за фіксованим робочим місцем за умови, що він виконує трудові функції на території підприємства, не є прогулом. 
Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ЦПК України.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 278/1232/18 (провадження № 61-19574св19) вказано, що «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі».
Дії учасників правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У справі, що переглядається, наявними доказами, які суд першої інстанції належним чином оцінив, підтверджується факт відсутності позивача на роботі з 26 червня по 30 червня 2023 року включно. Про поважність своєї відсутності на роботі позивач не заявляв і відповідних доказів на підтвердження існування таких обставин суду не надавав. Крім того, будь-яких доказів виконання ним трудових обов`язків поза межами робочого місця також не надав, ба більше посадові обов`язки позивача передбачають його присутність саме на робочому місці. Отже, позивачем допущено прогул без поважних причин, що є підставою для застосування дисциплінарного стягнення.
На запитання апеляційного суду представник апелянта пояснив, що позивач працював дистанційно зі свого комп`ютера та телефона. Однак таке твердження спростовується пунктом 6.1.9 Правил внутрішнього трудового розпорядку, за яким банк має право запроваджувати дистанційну роботу лише на підставі наказу. Проте відповідний наказ у матеріалах справи відсутній, а тому доводи сторони позивача у цій частині не заслуговують на увагу. 
Обставин створення роботодавцем перешкод у доступі позивача до роботи чи перешкод у здійсненні ним своїх трудових обов`язків у цій справі не встановлено. 
Доводи сторони позивача, що відповідачем не було визначено йому конкретне робоче місце спростовуються матеріалами справи, зокрема, у наказі про поновлення ОСОБА_2 на роботі чітко визначено його робоче місце за адресою: АДРЕСА_1 (перейменована на АДРЕСА_1) відділення «Івано-Франківське № 14». Та саме за цією адресою позивач був відсутній на роботі, внаслідок чого були складені відповідні акти, які в подальшому слугували підставою для винесення наказу про звільнення.
Враховуючи фах позивача та тривалість його робочого досвіду, суд ставить під сумнів його твердження щодо відсутності інформації про визначення робочого місця, незабезпечення його комп`ютером та підлеглими працівниками.
Щодо незадоволення судом першої інстанції клопотання про виклик свідків для встановлення їх місця перебування під час складення актів про відсутність позивача на робочому місці, то таке є обґрунтованим, оскільки не стосується предмету спору та не впливає на дійсність складених актів. За сучасних умов, фіксація виходу на роботу може забезпечуватися роботодавцем засобами, які дають можливість об`єктивно встановити такий факт, в тому числі, і електронними. Так само, спосіб фіксації порушення - невиходу на роботу, якщо він достовірно дає інформацію про таку обставину. Факт складення актів та їх підписання зазначеними в них особами позивачем не спростовано. Зміст актів є точним, зрозумілим та не допускає подвійного тлумачення, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у залученні осіб, які складали акти до участі в цій справі як свідків. 
Також колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача про те, що його звільнення за прогул відбулося без отримання від нього письмових пояснень, що є неправомірним та суперечить вимогам частини першої статті 149 КЗпП України.
Так, відповідно до частини першої статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
04 липня 2023 року банк направив цінним листом з описом повідомлення ОСОБА_2 лист із пропозицією надати письмові пояснення щодо відсутності на роботі, в подальшому, 10 липня 2023 року у належний спосіб зафіксував його відмову у наданні таких пояснень, що підтверджується відповідним актом. Зазначене підтверджує дотримання відповідачем вимог частини першої статті 149 КЗпП України.
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про скасування наказу про звільнення, поновлення позивача на роботі і як похідну вимогу про стягненням середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Валько Богдан Ігорович, залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 21 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                                Л. В. Василишин 
Судді:                І. О. Максюта
               В. Д. Фединяк