ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/2869/22  Номер провадження 22-ц/814/1961/24	Головуючий у 1-й інстанції Павлійчук А.В.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Чумак О.В.,
суддів Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,
секретарі Галушко А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною ОСОБА_1 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 25 січня 2024 року, прийнятого під головуванням судді Павлійчук А.В. в м.Глобине по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Джусь Світлани Василівни, ОСОБА_3 про визнання недійсним удаваного правочину,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Джусь С.В., ОСОБА_3 про визнання недійсним удаваного правочину.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_4 , позивачка є спадкоємцем частки спадщини, яка належала б за законом її батькові ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_5 , позивач прийняла спадщину залишену їй за заповітом. 05 лютого 2014 року ОСОБА_4 склала заповіт на все своє майно сину ОСОБА_6 , (житловий будинок з господарськими будівлями, розташований на земельній ділянці 0,12га, та 8 земельних ділянок сільськогосподарського призначення загальною площею 82,2657 га та інші речі та майнові права) однак оскільки останній не є громадянином України і понад 30 років разом із сім`єю ( дружиною і дітьми) проживає на території Російської Федерації, то після подій 23 лютого 2014 року – війни на сході України, в подальшому 18 вересня 2014 року ОСОБА_4 склала новий заповіт, відповідно до якого розпорядилась все своє майно передати ОСОБА_2 , яка була їй чужою людиною. Переконана, що заповіт від 18 вересня 2014 року є удаваним правочином з підстав, що посвідчувався коли у вересні 2014 року в Україну приїхала невістка ОСОБА_4 – ОСОБА_7 , дружина ОСОБА_8 , яка є рідною сестрою ОСОБА_2 оскільки у випадку спадкування ОСОБА_2 мала стати номінальним держателем спадщини, та через неї планував реалізовувати свою правомочність ОСОБА_6 , який з 2014 року постійно кожного року приїздив до ОСОБА_4 в періоди коли померла отримувала оренду плату за земельні ділянки, ця обставина підтверджується тим, що 29 листопада 2021 року ОСОБА_6 вчиняв дії по відношенню до спадкового майна, які є тотожні діям фактичного вступу в управління спадщиною, також 30 листопада 2021 року ОСОБА_6 отримав оригінал свідоцтва про смерть ОСОБА_9 від 30 листопада 2021 року серії НОМЕР_1 , крім того 15 грудня 2021 року підготував заяву про відмову від спадщини, а саме ОСОБА_2 23 березня 2022 року виготовила нотаріально засвідчену копію цього свідоцтва та заяву від 10 грудня 2021 року про прийняття спадщини за заповітом, та всі ці документи 30 березня 2022 року направила поштою приватному нотаріусу Доценко Андрію Миколайовичу.
Посилаючись на викладене позивач просила визнати недійсним удаваний правочин – заповіт, складений 18 вересня 2014 року від імені ОСОБА_4 на ОСОБА_2 , посвідчений ОСОБА_10 , приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 617.
Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 25 січня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Джусь С.В., ОСОБА_3 про визнання недійсним удаваного правочин – відмовлено.
Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 09 лютого 2024 року заяву ОСОБА_2 про надання доказів розміру витрат на правничу допомогу та ухвалення додаткового рішення залишено без розгляду.
З рішенням суду не погодилася ОСОБА_1  таоскаржила його в апеляційному порядку. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити її позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи. Звертає увагу, що ОСОБА_2 плуталася у своїх показаннях. Зазначає, що волевиявлення ОСОБА_4 полягало саме в тому, щоб залишити все належне їй майно синові ОСОБА_11 , однак у зв`язку з тим, що він є громадянином рф, останній підготував та передав документи для складання заповіту на сестру його дружини ОСОБА_2 .
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Неживок І.В. посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, третьої особи та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла  ОСОБА_4 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, виданим 30 листопада 2021 року Глобинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно – Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис № 629. ( т. 1 а. с. 28)
Відповідно до заповіту посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Джусь С.В. 18 вересня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі № 617 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , податковий номер 1370228442 зробив таке заповідальне розпорядження: усі її права та обов`язки, які належать їй на момент складання цього заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть належати їй в майбутньому та усе її майно рухоме та нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . (т. 1 а.с. 44)
ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_5 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_2 ,та онукою ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до 126, 133, 135 СК України. (т.1 а.с. 26-27, 56)
ОСОБА_6 є сином ОСОБА_4 та чоловіком сестри ОСОБА_2 , що не оспорювалося сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні позивачем не доведено, який саме інший договір мали намір укласти сторони, оскільки заповіт може бути посвідчений на користь однієї або кількох осіб, незалежно від того, чи перебувають вони із заповідачем в родинних стосунках.

Згідно частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 1233 ЦК України   заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Частиною 1 статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Як на підставу визнання заповіту недійсним позивач посилалася на удаваність даного правочину.
У свою чергу, згідно статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Відповідно до частини 1 статті 202, частини 3 статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.
У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним ОСОБА_1 не вказала, який саме правочин хотіла приховати ОСОБА_4 зробленим заповітом, не довела факт укладання правочину, що на її думку є удаваним, а також що в наслідок зробленого заповіту ОСОБА_4 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 настали інші прав та обов`язки, чи були укладенні угоди щодо розпорядження спадковим майном.
У свою чергу колегія суддів звертає увагу, що   стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням, що узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц.
Доводи апеляційної скарги є оціночними судженнями позивача, не свідчать про удаваність правочину та не спростовають висновків суду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи. Рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. 
Зважаючи на наведене апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 25 січня 2024 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 04 листопада 2024 року

Головуючий                         О.В. Чумак 

Судді                         Ю.В. Дряниця

                                                                       Л.І. Пилипчук