Дата документу 27.11.2024 Справа № 335/12276/16-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/12276/16-ц Головуючий у першій інстанції: Калюжна В.В. Провадження № 22-ц/807/2034/24
       
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
27 листопада 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Кухаря С.В.,
Трофимової Д.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2017 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
В С Т А Н О В И ЛА:
У листопаді 2016 року ПАТ КБ „ПриватБанк” звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування позову вказавши наступне.
26.04.2011 року між ПАТ КБ „ПриватБанк” та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір б/н, згідно якого позичальнику надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5 800 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Оскільки Позичальником належним чином не виконувалися грошові зобов`язання, передбачені  Кредитним договором, утворилася заборгованість, яка станом на 30.09.2016 року складає 12 827,88 гривень, що складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 5 532,02 гривень; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 5 408,82 гривень; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 800,00 гривень, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень – штраф (фіксована частина); 587,04 гривень – штраф (процентна складова).
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, позивач звернувся до суду та просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати.
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2024 року залишено без задоволення заяву про перегляд заочного рішення.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції при винесені рішення не враховано пропущення позивачем строку для звернення з позовною заявою, окрім цього, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки відповідачка не була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частовому задоволеню, з огляду на наступне.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позових вимог суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи судом сума заборгованості позичальником не сплачена та матеріали справи не містять доказів того, що Відповідачем було здійснено заходи по погашенню заборгованості, відповідо позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. 

Проте, суд першої інстанції розглядаючи справу в порядку заочного розгляду, не перевірив чи належним чином повідомлена відповідачка про місце, дату та час судового засідання.
Як вбачається з матеріалів справи, поштові відправлення на імя ОСОБА_1 поверталися за закінченням терміну зберігання (а.с. 46, 48, 49).

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3) частини третьої статті 2 ЦПК України).
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).
Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).

Повернення повістки про виклик до суду з відміткою про причини повернення "за закінченням терміну зберігання" не є доказом належного інформування учасника справи про час і місце розгляду справи.
Таким правовий висновок викладено, зокрема, в постанові Верховного суду ві 18 січня 2023 року у справі № 947/15524/20.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 8 квітня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, неповідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Тлумачення частини першої статті 8, частини другої статті 211, пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що: обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу; невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства; розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України визначено, що обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, визначено розгляд судом за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання.
Аналогічний висновок викладено об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21).

Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу у судовому засіданні призначеному 15 лютого 2017 року, за відсутності відповідачки – ОСОБА_1 належним чином не повідомленої про місце, дату та час судового засідання, чим порушив норми процесуального права.
У зв`язку з чим, оскаржуване рішення підлягає обов`язковому скасуванню відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України.

Щодо суті спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Встановлено, що 26.04.2011 року між ПАТ КБ „ПриватБанк” та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір б/н, згідно якого позичальнику надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5 800 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг складає між нею і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. 
Відповідно до п. 2.1.1.5.5  Умов та правил  надання банківських послуг, що є невід`ємною частиною до Кредитного договору, позичальник зобов`язався погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором. 
Пунктами 2.1.1.12.2, 2.1.1.12.3 Умов та правил  надання банківських послуг встановлено, що за користування Кредитом, наданим Держателю, за наявності Пільгового періоду, Держатель сплачує відсотки по пільговій процентній ставці (0.01 %  річних) в межах встановленого Пільгового періоду по кожній платіжній операції. Погашення кредиту – поповнення Картрахунку Держателя, здійснюється шляхом внесення коштів у готівковому або безготівковому порядку та зарахування їх банком на Картрахунок Держателя, а також шляхом договірного списання коштів з інших рахунків Клієнта на підставі Договору. 
Пунктом п. 2.1.1.12.6 Умов та правил  надання банківських послуг встановлено, що за користування Кредитом та Овердрафтом Банк нараховує відсотки у розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 360 календарних днів у році , якщо інше не передбачено п. 2.1.1.12.13.
На підставі п 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг, Банк має право на зміну Тарифів, а також інших умов з обслуговування рахунків.
Відповідно до п. 1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг у випадку незгоди зі зміною Правил та/або Тарифів Банку, позичальник зобов`язується надати банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити виниклу перед банком заборгованість.

Суд при розгляді справи застосовує правовий зміст норм, які регулюють загальні умови, строки виконання зобов`язань учасниками цивільних правовідносин, правові наслідки їх порушень, зокрема, у відносинах щодо позики, а саме, ст. 207, 509, 525-527, 599, 610, 611, 625, 1048-1050, 1054, 1056-1 ЦК України. Крім того, на дані правовідносини, поширюються положення про договір (ст. 626-629, 631 ЦК України). Зокрема, ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За приписами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, судом враховується позиція Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03.07.2019 у цивільній справі №342/180/17, пр. 14-131цс19.
Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За нормою ч.2 ст.1050 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 
Так, ч.1 ст.1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З матеріалів справи вбачається, що Позичальник отримала грошові кошти за кредитним договором у користування. 
Тобто, умови кредитного договору банком були виконані у повному обсязі шляхом надання кредитних коштів позичальнику, що підтверджується матеріалами справи.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору.
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Однак, відповідачкою було порушено умови кредитного договору.
Згідно ст. 611 ЦК України, при порушенні зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.
В силу ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Згідно п. 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язується у разі невиконання зобов`язань за Договором, на вимогу Банку виконати зобов`язання з повернення Кредиту (в тому числі Простроченого кредиту чи Овердрафту), оплати Винагороди Банку.
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Відповідно до п. 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг, у разі виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100 гривень, включаючи прострочені зобов`язання, позичальник сплачує Банку пеню.
Пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених Договором, більш ніш на 30 днів Позичальник зобов`язаний  сплатити Банку штраф у розмірі 500 гривень  + 5 відсотків від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій. 
Пунктом 2.1.1.12.11 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що Банк має право вимагати дострокового виконання Боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником зобов`язань за Договором. 
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
У зв`язку з неналежним виконанням грошових зобов`язань, передбачених Кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 30.09.2016 року складає 12 827,88 гривень, що складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 5 532,02 гривень; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 5 408,82 гривень; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 800,00 гривень, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 гривень – штраф (фіксована частина); 587,04 гривень – штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем, який міститься в матеріалах справи.

Апеляційна скарга ґрунтується на твердженні про пропущення позивачем строку звернення до суду з позовною заявою. Окрім цього, апеляційна скарга містить клопотання про застовування строку позовної давності. 

Частиною 1 статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до положень частини першої статті 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що позовна давність це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Позовна давність застосовується лише при вирішенні сторонами спору в суді.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2019 по справі № 9901/120/19 зазначено: поняття строку міститься у частині першій статті 251 ЦК. Відповідно до цієї норми строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 252, стаття 253 ЦК). Визначення початку строку має практичне значення, оскільки від цього залежить як правильність обчислення строку, так і встановлення факту його закінчення, що обумовлює ті чи інші юридичні наслідки, які настають у зв`язку із цим. Характерною рисою строків, визначених законом, є неможливість їх зміни за волевиявленням учасника або учасників правовідносин, за винятком випадків, безпосередньо визначених законом. Тому, вирішуючи питання, чи своєчасно вчинена певна дії, або ж чи має місце бездіяльність, визначальним є дотримання суб`єктом владних повноважень темпоральних рамок, передбачених у нормативно-правовому акті, без невиправданого для конкретної ситуації зволікання. Днем бездіяльності, у свою чергу, є останній день встановленого законом строку, в який мало бути вчинено дію або прийнято рішення. Визнанню бездіяльності протиправною передує встановлення обов`язку виконання суб`єктом владних повноважень певних дій (прийняття рішення) у визначений законом строк.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 26.04.20211 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 (а.с. 4-5), ОСОБА_1 у період з січня 2013 року по листопад 2015 року періодично вносила грошові кошти на погашення заборгованості. Останнє зарахування гршових коштів датується 25.11.2015 року.
З позовною заявою про стягнення заборгованості поивач звернувся 10.11.2016 року.
Таким чином, позивачем дотримано строків для звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідачки та, відповідно, відсутні підстави для застосування строків позовної давності.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості не ґрунтуються на належних доказах.

Приймаючи рішення колегія суддів враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Доводи апеляційної скарги зайшли часткове підтвердження під час розгляду матеріалів справи колегією суддів.

Враховуючи встановлені вище обставини справи, порушення судом норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову Військового прокурора Запорізького гарнізону Південного регіону України.
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно задоволених вимог, а тому стягненню на користь Позивача з відповідача підлягають судові витрати в сумі 1762 гривень 00 копійок за подання позовної заяви. 
Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,- 

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.
Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2017 року у цій справі скасувати, прийняти постанову наступного змісту.
Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк „ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк „ПриватБанк” суму заборгованості за Кредитним договором б/н від 26.04.2011 року у розмірі 12 827 (дванадцять тисяч вісімсот двадцять сім) гривень 88 копійок та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень 00 копійок, а всього стягнути 14 205 (чотирнадцять тисяч двісті п`ять) гривень 88 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України. 
Повний текст судового рішення складено 27 листопада 2024 року.

Головуючий

Судді: