КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/13733/2024
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                              Справа № 758/14709/21
 
21 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Левенця Б.Б.
 при секретарі            - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пугачова Євгена Костянтиновича на рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Якимець О.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Регіональний сервісний центр Головного Сервісного Центра в місті Києві про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на частину майна,-
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовомдо ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Регіональний сервісний центр Головного Сервісного Центра в місті Києві про визнання  майна спільною сумісною власності подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на частину майна.
Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 08 липня 2011 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Вказаний шлюб між ними припинено на підставі рішення суду від 05 березня 2021 року.
У період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 ними був придбаний 20 листопада 2019 року транспортний засіб марки «Lexus RX 300»,                         VIN - НОМЕР_1 , шасі, рама - НОМЕР_1 , який зареєстрований на  ОСОБА_2 .
24 червня 2021 року спірний автомобіль без її згоди був відчужений   ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 .
Відчуження зазначеного транспортного засобу здійснено з укладанням та оформленням, в присутності адміністратора ТСЦ МВС, договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8048/2021/2647501 від 24 червня 2021 року. У відповідності до пункту 3 вищезазначеного договору, вартість автомобіля зазначено у  сумі 120 000 (сто двадцять тисяч) гривень. Зазначена вартість автомобіля є такою, що не відповідає дійсності.
Зазначала, що колишній чоловік  ОСОБА_2 незаконно здійснив відчуження спільного сумісного майна подружжя, уклавши договір купівлі-продажу автомобіля, що є спільною сумісною власністю подружжя всупереч вимогам цивільного законодавства, а саме: статей 60, 63, 65, 68, 70 Сімейного кодексу України, а тому цей правочин повинен бути визнано недійсним у відповідності із вимогами п.1 статті 215 ЦК України.
З урахуванням викладеного, позивач         ОСОБА_1 а просила суд:
визнати автомобіль LEXUS RX 300, 2019 року випуску, чорного коліру,                                 VIN - НОМЕР_1 , шасі, рама НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя;
визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу                                               № 8048/2021/2647501 від 24червня 2021 року,зареєстрований сервісним центром МВС 8048 РСЦ МВС в місті Києві, відповідно до якого ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 автомобіль LEXUS RX 300, 2019 року випуску, чорного коліру, VIN   НОМЕР_1 , шассі, рама НОМЕР_1 ;
в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею,  ОСОБА_1 , право власності у вигляді 1/2  частини автомобілю LEXUS RX 300, 2019 року випуску, чорного коліру, VIN - НОМЕР_1 , шассі, рама НОМЕР_1 , а також стягнути судові витрати.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року в задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Регіональний сервісний центр Головного Сервісного Центра в місті Києві про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на частину майна, відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Пугачов Євген Костянтинович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення  позову  ОСОБА_1 .
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачка обрала не той спосіб захисту для захисту своїх порушених прав і що у разі поділу спільного майна подружжя, яке не можна поділити в натурі, обов`язковим способом захисту є вимоги лише про компенсацію одному з подружжя половини вартості спірного майна, є незаконним.
Зазначає, що суд першої інстанції в рішенні послається на різні рішення та роз`яснення Верховного Суду для обгрунтування своєї позиції, проте,неправильно розтлумачив та застосував норми матеріального права.
Також сторона позивача вважає хибним і таким, що не відповідає матеріалам справи і суперечить їм, висновок суду про те, що відповідачі діяли добросовісно, посилаючись на те, що ОСОБА_2 продав спірний автомобіль лише за 120 000 гривень, що не відповідає ринковій вартості автомобіля, та останній був обізнаний про те, що продає автомобіль, що є спільною власністю подружжя. Автомобіль він продав своєму онуку ОСОБА_3 , який, в свою чергу, мав знати, що автомобіль, який він купує є спільною власністю подружжя. Всі ці обставини дають підстави вважати, що відповідачі діяли недобросовісно при укладені договору купівлі-продажу автомобіля і дана угода була здійснена з метою ускладнення захисту позивачкою свого права власності на це майно.
Не відповідає матеріалам справи і висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 знала і давала згоду на відчуження автомобіля.  
У письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача  ОСОБА_2 - адвокат Дорошенко Євгеній Валерійович просить апеляційну скаргу позивача залишити без задовлення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року- без змін.
Зазначає, що сукупність наданих позивачем на розгляд суду першої інстанції доказів не свідчить про те, що джерелом набуття спірного майна були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя.
Відповідач надав належні та допустимі докази, які спростовують презумпцію спільної сумісної власності подружжя та підтверджують придбання спірного майна виключно за його особисті кошти.
Так, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1, згідно договору дарування автомобіля від 14.05.2018, автомобіль Land Rover Discovery Sport. Після чого, між      ОСОБА_1 ою та ОСОБА_2 була домовленість про те, що автомобіль LEXUS RX 300 буде придбано за особисті кошти ОСОБА_2 та буде його особистою власністю.
Спірне майно придбано за особисті кошти ОСОБА_2 , які отримано від продажу майна, яке було набуто ним у порядку спадкування. Відповідні докази були долучені до матеріалів справи.
Сторона відповідача ввжає, що доводи позивача щодо існування підстав для скасування рішення Подільського районног суду м. Києва від 27 травня 2024 року у справі №758/14709/21 не ґрунтуються на нормі закону та не відповідають обставинам справи, а тому не підлягають задоволенню.
В судовому засіданні  апеляційног суду  представник  позивачки ОСОБА_1 адвокат Пугачов  Євген Костянтинович  повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Відповідач  ОСОБА_2 та його представник адвокат  Дорошенко  Євгеній Валерійович  проти доводів апеляційної скрги заперечували, просили  апеляційну сааргу залишити без задволення, а рішення суду - без змін.
Відповідач  ОСОБА_3  та представник  третьої особи: Регіональногосервісного центру Головного Сервісного Центра в місті Києві в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи апеляційним судом повідомлялись у встановленому порядку, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 08.11.2011 року  між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (після укладення шлюбу ОСОБА_1 ) було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .
05.03.2021 року  Подільським районним судом міста Києва у справі № 758/179/21 ухвалено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
09.08.2021 року Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в м.Києві (філія ГСЦ МВС) Головного сервісного центру МВС листом №31/26-584Аз повідомлено адвоката Пугачова Євгена Костянтиновичапро те, що згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів 23.04.2013  року автомобіль ЈЕЕР СНЕРОКЕЕ, 2776 см. ку6., 2012 року витуску було зареєстровано за гр. ОСОБА_2 , яким 06.06.2017  року автомобіль було знято з обліку для реалізації та 09.06.2017 року перереєстровано на нового власника ТОВ «ВІННЕР АВТОМОТІВ».
Згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів 06.06.2017  року автомобіль LAND ROVER DISCOVERY SPORT, 1999 см. куб. 2017 року випуску було зареєстровано за гр. ОСОБА_2 , яким 18.05.2018 року  вказаний  автомобіль було перереєстровано на нового власника гр. ОСОБА_1 .
Згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів 20.11.2019  року автомобіль LEXUS RX 300, 1998 см. куб., 2019 року випуску було зареєстровано за гр. ОСОБА_2 , яким 24.06.2021  року  вказаний автомобіль було перереєстровано на нового власника гр. ОСОБА_3 .
12.10.2021  року Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в м.Києві (філія ГСЦ МВС) Головного сервісного центру МВС листом №31/26-755Аз повідомлено адвоката Пугачова Євгена Костянтиновича про те, що 24.06.2021 року  гр. ОСОБА_2 відчужено автомобіль LEXUS RX 300, 2019 року випуску. Відчуження зазначеного транспорт засобу здійснено з укладанням та оформленням, в присутності адміністратора ГСЦ МВС, договору купівлі-продажу транспортного засобу №8048/2021/264 від 24.06.2021 року. 
Також, Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в м.Києві (філія ГСЦ МВС) Головного сервісного центру МВС надано адвокату Пугачову Євгену Костянтиновичу копію договору купівлі-продажу транспортного засобу №8048/2021/264 від 24.06.2021  року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
З вказаного договору вбачається, що ОСОБА_2 було продано автомобіль LEXUS RX 300, 1998 см. куб., 2019 року випуску ОСОБА_3 за 120 000 грн.
Вважаючи, що автомобіль LEXUS RX 300, 1998 см. куб., 2019 року є спільною сумісною власністю подружжя та відчужений ОСОБА_2 без згоди  ОСОБА_1 , позивач просила суд визнати автомобіль LEXUS RX 300, 1998 см. куб., 2019 року спільною сумісною власностю подружжя, визнати недійсним договіркупівлі-продажу вказаного автомобіля №8048/2021/264 від 24.06.2021 року  та визнати за нею право власності на   частину вказаного автомобіля.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції  посилався на те, що автомобіль LEXUS RX 300, 2019 року випуску, чорного коліру, VIN - НОМЕР_1 , шасі, рама НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю подружжя  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Суд також прийшов до переконання про те, що позивачем, у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, не доведено недобросовісність дій   ОСОБА_2 під час укладення оспорюваного договору, як і не доведено обставин відсутності згоди ОСОБА_1 на укладення такого договору, адже нотаріально посвідченої згоди іншого з подружжя на таке відчуження майна за законом не вимагається та така не обов`язково повинна  бути вчинена у письмовій формі, але і можливе її надання в усній формі у відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 65 СК України. 
Відтак, суд першої інстанції прийшов до переконання про наявність згоди позивача на відчуження спірного автомобіля та про відсутність підстав для визнання договору недійсним.
Також, суд першої інстанції зазначив, що  спірний автомобіль був відчужений одним із подружжя за згодою другого співвласника такого майна, а відтак, у позивача наявне право на компенсацію її частки у відчуженому рухомому майні.
Однак, позивачем не заявлено перед судом вимоги щодо поділу спільного майна шляхом стягнення з ОСОБА_2 компенсації вартості її частки у такому майні та з її доведеністю перед судом у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України; позивач не вчиняла дій для отримання грошової компенсації вартості частки в майні через неможливість його поділу та наявністю відчуження такого майна третій особі, а відтак, у суду відсутня можливість вирішення такого питання у цій справі. 
Суд апеляційної інстанції не  в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року в повній мірі не відповідає.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі                             № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя (стаття 74 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У пунктах 98, 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) вказано, що «Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у її постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, про те, що «закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору». Такий відступ відбувся у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18. Зазначила, що можливість визнання недійсним договору стосовно розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором (пункт 8.67 постанови).
Розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 96)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі                   № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) вказано, що «відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)). В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Велика Палата Верховного Суду вказує, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала».
У справі, що переглядається, у період з 08.11.2011  року по 05.03.2021  року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.
Підставою позову позивач вказувала те, що 24.06.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №8048/2021/264, а саме: автомобіля LEXUS RX 300, 2019 року випуску, чорного коліру, VIN   НОМЕР_1 , шассі, рама НОМЕР_1   без її згоди, незважаючи на те, що вказаний ватомобіль набутий у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час перебування їх  у зареєстрованому шлюбі, тобто, є їхньою спільною сумісною власністю.
Колегія суддів зазначає, що відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі, шляхом визнання права на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо.
У справі, що переглядається позивач заявила вимогу про недійсність укладеного договору купівлі-продажу транспортного засобу №8048/2021/264 від 24.06.2021 року, тоді як ефективним способом захисту у її випадку є стягнення грошової компенсації  вартості  її  частки відчуженого спільного майна.
Доводи апелянта про відсутність добросовісності у сторін оспорюваного правочину та ненадання позивачем згоди на укладення оспорюваного правчину, не можуть бути безумовною підставою для задоволення позову при обранні позивачем неефектиного способу захисту порушеного права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі                        № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі                                     № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).
Отже, вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов в цілому правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову  ОСОБА_1 , проте помилився щодо підстав такої відмови.
Відповідно до статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу  представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пугачова Євгена Костянтиновича задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині обгрунтування мотивів вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Регіональний сервісний центр Головного Сервісного Центра в місті Києві, про визнання  майна спільноюсумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на частину майна, виклавши мотивувальну частину  оскаржуваного судового рішення  в редакції даної постанови.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів по суті спору, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від                              9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат
Оскільки судове рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття оскаржуваного рішення, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Пугачова Євгена Костянтиновича задовольнити частково.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 травня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови  складено 25 жовтня 2024 року.
 
         Головуючий:                                      Судді: