П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
11 листопада 2024 року                                                                                      м. Київ
 
Справа № 758/6421/19
Провадження № 22-ц/824/14135/2024
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Стрижеуса А. М.,
суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,
 
сторони:      позивач          Київський міський центр зайнятості,
відповідач      ОСОБА_1 ,
 
розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Київського міського центру зайнятості,  на рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 березня 2024  року у справі за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2019 року позивач Київський міський центр зайнятості звернувся до ОСОБА_1 з позовом про стягнення коштів та просив стягнути з відповідача на його користь суму у розмірі 38 147 грн. 34 коп. та судовий збір.
Позов мотивований тим, 02.08.2018 для отримання статусу безробітного та призначення виплати по безробіттю відповідач подав до Подільської районної філії Центру заяву, в якій зазначила інформацію про те, що вона не є підприємцем, трудовою діяльністю не займається, пенсію на пільгових умовах не отримує та не має інших, передбачених законодавством доходів.
Відповідно до наказу Подільської районної філії Центру № НТ180808 від 08.08.2018 ОСОБА_2 був наданий статус безробітньої та було призначено виплати допомоги по безробіттю з 09.08.2018.
Пенсійним фондом України надано інформацію, що у період з 06.08.2018 по 31.08.2018 ОСОБА_2 перебувала у відносинах цивільно-правового характеру з ТОВ «Пром Ресурс Груп»
09.01.2019 Центром складено акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення № 58, згідно якого встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у відносинах цивільно-правового характеру з ТОВ «Пром Ресурс Груп».
Таким чином, відповідно до вимог діючого законодавства України відповідач під час перебування на обліку у якості безробітного, належала до категорії зайнятого населення та не повідомила про укладення цивільно-правового договору.
Відповідно до наказу Подільської районної філії Центру № 9 від 21.01.2019 було прийнято рішення про повернення ОСОБА_1 нарахованого та виплаченого матеріального забезпечення.
Згідно з довідкою-розрахунком Центру № 11 від 21.01.2019 розмір нарахованого та виплаченого ОСОБА_1 матеріального забезпечення на випадок безробіття за період з 09.08.2018 по 15.01.2019 складає 38 147 грн. 34 коп.
21.01.2019 відповідачу було направлено лист - повідомлення про необхідність повернення незаконно отриманих коштів, вимоги якого виконані не були.
04 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Справу призначено до розгляду.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року у задоволені позову Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовлено.
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів того, що розслідування страхового випадку було проведено відповідно до вимог законодавства, а саме: не доведено, що відомості про доходи ОСОБА_1 є достовірними та вона перебувала у відносинах цивільно-правового характеру з ТОВ «Пром Ресурс Груп» у період з 06.08.2018 по 31.08.2018, зокрема, не надано договір про виконання робіт/надання послуг № 5 від 06.08.2018, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
17 травня 2024 року Київський міський центр зайнятості подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позов Київського міського центру зайнятості задовольнити..
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального та матеріального права, неповне з`всування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Так, в обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом не враховано всі фактичні обставини справи, не в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, зокрема не враховано, що Київським міським центром зайнятості було проведено розслідування в межах його повноважень, направлено відповідні запити, а також, що роботодавцем було сплачено ЄСВ з зарплатні ОСОБА_1 .
Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 липня 2024 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу Стрижеус А.М.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київського міського центру зайнятості,  на рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 березня 2024  року у справі за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів.
Ухвалою Київського апеляційного суд від 29 жовтня 2024 року закінчено підготовчі дії у справі за апеляційною скаргою Київського міського центру зайнятості,  на рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 березня 2024  року у справі за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів.
04 вересня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить апеляційну скаргу Київського міського центру зайнятості залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 березня 2024  року - без змін.
Відзив мотивований тим, що відповідач не перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Пром Ресурс Груп», та не отримувала заробітної плати.
Для з`ясування обставин щодо її незаконного працевлаштування зверталась до правоохоронних органів з відповідними заявами.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, урахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Встановлено, що заяву про надання статусу безробітного та заяву про призначення виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_1 подано до Подільської районної філії Центру 02.08.2018 (а.с. 9,10).
Відповідно до персональної картки №028218080200003 Подільської районної філії Центру ОСОБА_1 був наданий статус безробітної з 02.08.2018 (а.с.11)
Згідно з актом розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» № 58 від 09.01.2019, складеного Центром, встановлено, що між ОСОБА_1 перебувала у відносинах цивільно-правового характеру з ТОВ «Пром Ресурс Груп» (а.с. 18).
Разом з тим, з даного акту установлено про відсутність можливості проведення розслідування страхового випадку по ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що ТОВ «Пром Ресурс Груп» не розшукано.
Відповідно до інформації, наданої Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві, від 06.03.2019 згідно даних електронної бази ІС «Податковий блок» та Звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів та зборів за серпень ТОВ «Пром Ресурс Груп», ОСОБА_1 перебувала з даним підприємством у відносинах цивільно-правового характеру у період з 06.08.2018 по 31.08.2018 (а.с.24).
Відповідно до наказу № 9 Подільської районної філії Центру від 21.01.2019 прийнято рішення про необхідність відшкодування незаконно отриманих коштів ОСОБА_1 (а.с. 19).
Згідно з довідкою-розрахунком Центру № 11 від 21.01.219 розмір нарахованого та виплаченого ОСОБА_1 матеріального забезпечення на випадок безробіття складає 38 147 грн. 34 коп. (а.с. 20).
21.01.2019 Подільською районною філією Центру було направлено лист - повідомлення відповідачу про необхідність повернення незаконно отриманих коштів, вимоги якого виконані не були (а.с. 21-22).
Відповідно до інформації, наданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві від 01.04.2019 відповідно до поданої звітності ТОВ «Пром Ресурс Груп» ОСОБА_1 прийнято 06.08.2018 та звільнено 31.08.2018 на підставі договору про виконання робіт/надання послуг №5 від 06.08.2018 (а.с. 26).
 У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 2 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг).
Згідно із частиною другою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно  подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.
Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове  державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застраховані особі  внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті  заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду №545/163/17 від 06 лютого 2019 року та постановою Верховного Суду України, №6-91цс14 від 02 липня 2014 року.
Отже, враховуючи викладене суд дійшов до висновку про те, що стягнення коштів з ОСОБА_1 , можливе лише у разі недобросовісності їх отримання.
При цьому, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі за № 753/15556/15 (провадження № 14-445цс18).
Також враховуючи викладене суд дійшов до висновку про те, що доведення факту недобросовісного отримання коштів ОСОБА_1 лежить на позивачеві.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. 
Відповідно до постанови Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. 
У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. 
Відповідно до постанови Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. 
У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. 
Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, що, на переконання судової колегії, і мало місце у даній справі - відповідач, визнаючи в актах приймання-передачі та гарантійному листі факт виконання позивачем умов Договору щодо укладення договорів страхування та підтверджуючи надходження сум страхових платежів і зазначаючи суми комісійної винагороди позивачу, гарантуючи їх виплату, у судових засіданнях зайняв протилежну позицію та став стверджувати про відсутність доказів того, що саме за участі позивача укладено низку договорів страхування. 
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , заперечувала своє працевлаштування в ТОВ «Пром Ресурс Груп».
Також відповідачка звернулась до правоохоронних органів, щодо законності її працевлаштування в ТОВ «Пром Ресурс Груп», проте на час розгляду апеляційної скарги розгляд вказаних заяв не завершено.
Разом з тим, позивачем на підтвердження недобросовісності отримання ОСОБА_4 коштів надано акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» № 58 від 09.01.2019, складеного Центром,  яким, встановлено, що між ОСОБА_1 перебувала у відносинах цивільно-правового характеру з ТОВ «Пром Ресурс Груп».
Також, з даного акту установлено про відсутність можливості проведення розслідування страхового випадку по ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що ТОВ «Пром Ресурс Груп» не розшукано.
Також відповідно до інформації, наданої Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві, від 06.03.2019 згідно даних електронної бази ІС «Податковий блок» та Звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів та зборів за серпень ТОВ «Пром Ресурс Груп», ОСОБА_1 перебувала з даним підприємством у відносинах цивільно-правового характеру у період з 06.08.2018 по 31.08.2018.
Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено, що ОСОБА_1 було порушено принцип добросовісності отримання грошових коштів, оскільки позивачем не було встановлено усіх необхідних обставин, зокрема ТОВ «Пром Ресурс Груп» не було розшукано, та не було встановлено факт працевлаштування ОСОБА_1 в ТОВ «Пром Ресурс Груп».
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обґрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 березня 2024  року без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.
Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну Київського міського центру зайнятості - залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 березня 2024  року -  залишити без змін.
Постанова Київського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                                           А. М. Стрижеус
 
Судді:                                                                                             Л. Д. Поливач
 
         О. І. Шкоріна