Справа № 161/17753/23 	Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/1019/24  	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
14 листопада 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Киці С. І., 
суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я., 
секретар судового засідання Трикош Н. І.,
з участю позивача ОСОБА_1 ,
представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідача ОСОБА_4 ,
представника відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_4 , поданою представником ОСОБА_5 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2024 року та апеляційною скаргою ОСОБА_4 , поданою представником ОСОБА_5 , на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

       Позивач ОСОБА_1 у жовтні 2023 року звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_4 про поділ майна подружжя. Позов обґрунтовує тим, що шлюб, укладений між нею та ОСОБА_4 07 серпня 2011 року, розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 вересня 2023 року у справі № 161/4646/23. Під час перебування у шлюбі ними було придбано квартиру, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 69,3 кв. м., ринкова вартість якої становить 50 856 дол. США, що еквівалентно 1 859 720 грн. На відповідача 13 серпня 2020 року було зареєстровано транспортний засіб марки OPEL INSIGNIA SPORTS TOURER, 2016 р.в., номер кузова НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 , ринкова вартість якого становить 11 682 дол. США, що еквівалентно 427 200 грн. За нею 13 січня 2022 року було зареєстровано транспортний засіб марки PEUGEOT 2008, 2013 р. в., ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , д. н. з. НОМЕР_4 , ринкова вартість якого становить 8737 дол. США, що еквівалентно 319 500 грн. Усе вищевказане майно належить сторонам в цій справі на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуте за час шлюбу. Оскільки квартира зареєстрована за відповідачем і він нею фактично користується, вважає найбільш ефективним у порядку поділу майна подружжя визнати за відповідачем право власності на квартиру та стягнути з нього в її (позивача) користь грошову компенсацію за частку у праві спільної сумісної власності – вартості квартири в розмірі 25 428 дол. США. На одержання такої компенсації вона погоджується і вважає, що це не становитиме для відповідача надмірний тягар, а також не суперечитиме принципу пропорційності, не порушуватиме балансу приватних інтересів. Різниця у ціні між вартістю автомобілів становить 2945 дол. США, тому ефективним та справедливим способом поділу рухомого майна подружжя вважає такий, за яким право власності на автомобіль OPEL INSIGNIA SPORTS TOURER, д. н. з. НОМЕР_2 , необхідно визнати за відповідачем ОСОБА_4 , право власності на автомобіль PEUGEOT 2008, д. н. з. НОМЕР_4 , - за позивачем ОСОБА_1 , а різницю між вартістю автомобілів в розмірі 2945 дол. США, що еквівалентна 107 700 грн, стягнути із відповідача ОСОБА_4 в її користь. Просила провести поділ майна: визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 69,3 кв. м., кількість кімнат – 3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 880050807101; стягнути із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за частки у праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 69,3 кв. м., кількість кімнат – 3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 880050807101, в сумі 25 428 дол. США, що еквівалентно 929 860 грн; визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на автомобіль марки OPEL INSIGNIA SPORTS TOURER, 2016 р. в., синій, № куз. НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 ; визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на автомобіль марки PEUGEOT 2008, 2013 р. в., білий, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , д. н. з. НОМЕР_4 ; стягнути із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 грошову компенсацію, яка є різницею між вартістю автомобілів автомобіль OPEL INSIGNIA SPORTS TOURER, д. н. з. НОМЕР_2 , та PEUGEOT 2008, д. н. з. НОМЕР_4 . У сумі 2945 дол. США, що еквівалентно на дату проведення оцінки цих автомобілів 107 700 грн; судові витрати покласти на відповідача.
Відповідач ОСОБА_4 у листопаді 2023 року подав зустрічний позов до позивача ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Зазначав, що на придбання квартири частину коштів дали його батьки, однак він не ставить питання про збільшення його частки на цю суму. Позивач ОСОБА_1 є учасником товариства з обмеженою відповідальністю, однак про поділ частки у статутному капіталі він не заявляє, виходячи із засад добросовісності та враховуючи інтереси їхньої малолітньої дитини. Спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, бо набута ними у шлюбі. Зважаючи на відсутність його згоди на здійснення в користь позивача компенсації вартості такої квартири, вважає за можливе виділити останній у власність частки (ідеальна частка) у спірній квартирі, що дозволить у подальшому встановити порядок користування спільним майном. Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно здійснити такий поділ у спосіб без визначення грошової компенсації, що в свою чергу не покладе жодний фінансовий тягар на учасників спору та відповідатиме засадам справедливості, добросовісності та розумності. Просив визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 69,3 кв. м., кількість кімнат – 3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 880050807101; визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 69,3 кв. м., кількість кімнат – 3, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 880050807101; стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 судові витрати.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 червня 2024 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право на частину у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку поділу майна подружжя. Визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на автомобіль OPEL INSIGNIA SPORTS TOURER, 2016 року випуску, кузов НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 , припинивши право спільної власності. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на автомобіль PEUGEOT 2008, 2013 року випуску, кузов НОМЕР_5 , д. н. з. НОМЕР_4 , припинивши право спільної власності. Стягнуто із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 25 000 грн за надання правової допомоги адвокатом Книшем С. В. В задоволенні решти позову відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право на частину у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку поділу майна подружжя. В задоволенні решти позову відмовлено. Судові витрати по сплаті судового збору залишено за сторонами.
26 серпня 2024 року представник відповідача ОСОБА_4 – адвокат Полетило П. С. звернувся в суд із заявою про винесення додаткового рішення, у якому зазначив, що клопотання про стягнення судових витрат було заявлено у порядку, встановленому частиною 8 статті 141 ЦПК України, і повідомлено (у зустрічному позові), що докази понесення судових витрат будуть надані впродовж п`яти днів після ухвалення рішення у цій справі. У заяві описаний детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Просив винести додаткове рішення, яким стягнути із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в розмірі 30 000 грн.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2024 року відмовлено відповідачу у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.
Позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2024 року. Вважає зазначене рішення суду незаконним та необґрунтованим у частині відмови у задоволенні первісного позову в частині поділу нерухомого майна шляхом визнання права власності на квартиру за ОСОБА_4 та стягнення в користь ОСОБА_1 грошової компенсації в розмірі її частки у праві спільної сумісної власності на квартиру. Судом не враховано, що жодною із сторін не було заявлено вимоги щодо встановлення порядку користування спільною квартирою; будь-які відносини між сторонами припинено, разом проживати не бажають; квартира є неподільною річчю, у якій за її технічними характеристиками неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами. Формальне визнання судом за кожним із колишнього подружжя по частки квартири не відповідає закону та правовій позиції Верховного Суду, а також не вирішено спір щодо користування та розпорядження спільною квартирою. Відмовляючи у задоволенні цієї позовної вимоги, суд послався на положення СК України щодо необхідності внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, отримання згоди іншим із подружжя, а також на твердження відповідача ОСОБА_4 щодо відсутності у нього можливості для виплати компенсації позивачу. Натомість, її згода на отримання такої компенсації є достатньою, а внесення на депозитний рахунок суду коштів для одномоментної виплати такої виплати компенсації позивачеві саме по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Підтвердження платоспроможності відповідача законодавство не вимагає. У разі задоволення заявленої позивачем позовної вимоги, відповідач стає одноосібним власником речі, тому його не можна вважати неплатоспроможним. Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права щодо поділу неподільного майна, не врахував висновки Верховного Суду, необґрунтовано відмовив у поділі майна у запропонований позивачем спосіб та ухвалив рішення, яке не вирішує спір між сторонами по суті та суперечить принципу ефективності судового захисту. У відзиві на позовну заяву відповідач частково визнав позовні вимоги позивача в частині поділу рухомого майна. Рішенням суду задоволено вимоги про визнання права власності за кожним із сторін, однак протиправно відмовлено у стягненні грошової компенсації, чим порушено принцип рівності часток, фактично зменшивши частку ОСОБА_1 у спільній сумісній власності порівняно із часткою ОСОБА_4 . Просила рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2024 року в цій справі в частині визнання за ОСОБА_4 права на частину у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_2 та визнання за ОСОБА_1 права на частину у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_2 , а також в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення із ОСОБА_4 компенсації вартості автомобілів OPEL INSIGNIA SPORTS TOURER, д. н. з. НОМЕР_2 , та PEUGEOT 2008, д. н. з. НОМЕР_4 , скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 69,3 кв. м., кількість кімнат – 3, реєстраційний номер 880050807101; стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за частки у праві спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 63,9 кв. м., кількість кімнат -3, реєстраційний номер 880050807101, у сумі 25 428 дол. США, що еквівалентно 929 860 грн; стягнути із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 грошову компенсацію, яка є різницею вартості автомобілів OPEL INSIGNIA SPORTS TOURER, д. н. з. НОМЕР_2 , та PEUGEOT 2008, д. н. з. НОМЕР_4 , у сумі 1472 дол. США, що еквівалентно на день проведення оцінки цих автомобілів 53 850 грн.
Відповідач ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2024 року, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Вказує, що позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені повністю, а вимоги ОСОБА_1 – менше ніж на 50%. Задовольнивши повністю позовні вимоги ОСОБА_4 , які стосуються предмету спору, безпідставно залишив за ним сплачений судовий збір в розмірі 13 420 грн, не стягнувши із ОСОБА_1 різницю пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд протиправно стягнув із ОСОБА_4 повну суму витрат на правову допомогу в розмірі 25 00 грн, не враховуючи часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Враховуючи відмову в задоволенні частини позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення на її користь вартості спірної квартири та різниці у вартості автомобілів, суду, слід було зменшити суму стягнення витрат на правову допомогу на . Відмовляючи в задоволенні вимоги його (відповідача) представника про стягнення понесених судових витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що докази понесення таких витрат не були подані відповідачем, його представником у строк та порядок, визначені законом, оскільки такі дії були здійснені відповідачем (його представником). Просив скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2024 року в цій справі в частині залишення судових витрат по сплаті судового збору за сторонами; стягнення із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 25 000 грн за надання правової допомоги адвокатом Книшем С. В.; відмови в стягненні витрат на правову допомогу із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 ; винести постанову про стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 витрат зі сплати судового збору в розмірі 13 420 грн; зменшити розмір стягнутих із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідач ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2024 року. Вказує, що на виконання вимог частини 1 статті 134 ЦПК України, у зустрічній позовній заяві додатково було заявлено клопотання про те, що докази понесення судових витрат будуть надані протягом п`яти днів після винесення рішення у даній справі. Вважає відмову в ухваленні додаткового рішення незаконною, оскільки сторона відповідача дотрималась норм процесуального права щодо порядку подання доказів понесення судових витрат. Просив скасувати ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2024 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду щодо вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 . 
У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник відповідача ОСОБА_5 вказав, що відповідач вважає рішення суду першої інстанції в частині поділу нерухомого майна законним та обґрунтованим. Останній не надає згоди на примусове набуття ним частки спірної квартири та не надає згоди на викуп такої частки. Зазначив, що з нього стягуються аліменти на утримання спільної із позивачем дитини у розмірі частки видів його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 грудня 2023 року до досягнення дитиною повноліття. Будь-якої фінансової можливості сплатити компенсацію вартості частки у спірному майні в користь позивача наразі відповідач не має. Стягнення з відповідача в користь позивача покладе на нього (відповідача)надмірний тягар і не відповідатиме рівності прав чоловіка та жінки на набуте за час шлюбу майно та порушить принцип рівності часток подружжя щодо спірного майна. У разі задоволення позовних вимог позивача і неможливості відповідача сплатити визначену судом суму компенсації відбуватиметься примусове виконання рішення, в межах якого накладуться арешти на усе майно ОСОБА_4 , що становитиме для відповідача негативні наслідки. Квартира за своїми характеритиками є таким майном, щодо якого можна встановити порядок користування. Позивач не надала доказів на спростування висновків суду першої інстанції. Підстав для стягнення різниці вартості транспортних засобів немає, оскільки автомобіль марки PEUGEOT 2008, 2013 року випуску, кузов НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , позивач продала і станом на 19 червня 2024 року він не зареєстрований за позивачем. Просив апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2024 року залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції – без змін.
У відзиві на апеляційні скарги відповідача ОСОБА_4 представник позивача ОСОБА_2 зазначив, що вважає їх безпідставиними і такими, що не підлягають задоволенню. Представник відповідача не обґрунтував поважності причин неподання доказів понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у визначений законом строк. Витрати на професійну правничу допомогу були понесені відповідачем задовго до ухвалення рішення в цій справі, тому як представник, так і сам відповідач мали реальну можливість подати до суду необхідні докази. Разом із тим, ні у зустрічній позовній заяві, а ні у заяві про винесення додаткового судового рішення, чи усно в судовому засіданні стороною відповідача не було обґрунтовано неможливість подання цих доказів до закінчення судових дебатів, не вказано поважних причин їх неподання, чим порушено вимоги статті 246 ЦПК України. Питання розподілу судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, вирішувалось судом першої інстанції під час ухвалення рішення від 22 серпня 2024 року, у зв`язку із цим заява про винесення додаткового рішення (із поданням відповідних доказів) подана із порушенням процесуального закону, тому не підлягала задоволенню. Просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг відповідача ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2024 року та ухвалу суду від 18 вересня 2024 року.
У письмових поясненнях на відзив ОСОБА_4 на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 . представник ОСОБА_2 зазначив, що квартира за своїми технічними характеристиками є неподільною річчю, оскільки у ній неможливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами. Жодною із сторін не заявлялося вимог щодо встановлення порядку користування спільною квартирою, будь-які відносини між сторонами припинено, разом проживати із колишнім чоловіком позивач не бажає і не може. Формальне визнання за кожним із колишнього подружжя по частини квартири не відповідає закону, правовим позиціям Верховного Суду та не вирішує спір сторін щодо користування та розпорядження спільною квартирою по суті та виключає необхідність у подальшому повторному зверненні до суду. Заявлений позивачем варіант поділу спірного майна не може вважатися як такий, що призведе до ніби-то примусового набуття права власності на майно, оскільки відповідач є власником цієї речі. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачу не є обов`язковою. Підтвердження платоспроможності відповідача не вимагається. Спірний транспортний засіб PEUGEOT 2008, 2013 року випуску, кузов НОМЕР_3 , д. н. з. НОМЕР_4 , зареєстрований за позивачем ОСОБА_1 та не відчужений нею, у зв`язку із цим з відповідача в користь позивача підлягає стягненню різниця вартості автомобілів марки OPEL INSIGNIA SPORTS TOURER, 2016 року випуску, кузов НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , та PEUGEOT 2008, 2013 року випуску, кузов НОМЕР_3 , д. н. з. НОМЕР_4 , у розмірі 53 850 грн. 
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги підтримали, просили задовольнити з викладених у ній підстав. Доводи апеляційних скарг відповідача не визнали, просили відмовити у їх задоволенні. Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 заперечували щодо задоволення апеляційної скарги позивача, просили відмовити в її задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Підтримали апеляційні скарги відповідача, просили їх задовольнити з викладених у них підстав.
Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення та ухвали суду в оскаржуваних частинах в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача на рішення суду від 22 серпня 2024 року та апеляційна скарга відповідача на ухвалу суду від 18 вересня 2024 року підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача на рішення суду від 22 серпня 2024 року – частковому задоволенню. 
Судом установлено, що позивач ОСОБА_6 ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 07 серпня 2011 року до дня його розірвання рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 вересня 2023 року.
У період шлюбу сторін 23 жовтня 2017 року придбано квартиру, загальною площею 69,3 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано на відповідача ОСОБА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 880050807101. Номер відомостей про речове право – 22962399, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер – 37713366 від 23 жовтня 2017 року). Підставою набуття права власності на вищевказане майно є Договір купівлі-продажу серії Р № 8865, посвідчений 23 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Грушицькою В. В. Згідно з висновком оціночно-будівельної експертизи № 23/2023 від 02 жовтня 2023 року, проведеної на замовлення позивача ОСОБА_1 , підготовленого для подання до суду, ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 ., становить 1 859 720 грн, що еквівалентно 50 856 дол. США.
13 серпня 2020 року придбано та зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 транспортний засіб марки OPEL INSIGNIA SPORTS TOURER, 2016 року випуску, кузов НОМЕР_1 , д. н. з. НОМЕР_2 . Згідно зі звітом про незалежну оцінку автомобіля від 27 вересня 2023 року ринкова вартість транспортного засобу марки OPEL INSIGNIA SPORTS TOURER, д. н. з. НОМЕР_2 , становить 427 200 грн.
13 січня 2022 року за позивачем ОСОБА_1 було зареєстровано транспортний засіб марки PEUGEOT 2008, 2013 року випуску, кузов НОМЕР_3 , д. н. з. НОМЕР_4 . Згідно зі звітом про незалежну оцінку автомобіля від 27 вересня 2023 року ринкова вартість транспортного засобу марки PEUGEOT 2008, д. н. з. НОМЕР_4 , становить 319 500 грн.
Сторони не заперечують факту набуття ними у період шлюбу вищевказаного рухомого та нерухомого у спільну сумісну власність, однак бажають здійснити його поділ. Ринкова вартість квартири та транспортних засобів відповідачем не заперечується.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Положеннями статті 71 СК України визначено способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, зокрема, частинами 1, 2, 4, 5 цієї статті встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина 3 статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 205/10161/21).
Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (постанова Великої Палати Верховного Суд від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20).
Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц).
Оскільки майно подружжя складається, як правило, з різних за призначенням та вартістю речей, розподіл здійснюється таким чином, щоб в остаточному підсумку кожен одержав у натурі таку кількість речей, вартість яких була б тотожна величині частки дружини та чоловіка. У випадку, коли такої натуральної точності досягти неможливо, виходом із ситуації є доплата одному з подружжя грошової компенсації.
Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), підлягає застосуванню до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя (позивача) до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя (відповідача) на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації.
Одночасно із цим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20 зазначила, що приписи частин 4 та 5 статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
За системним тлумаченням частин 4 та 5 статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду (постанова Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі № 299/2587/15).
Таку ж позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду в постанові
від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, зазначивши, що підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає; згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини 4 статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини 2 статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі. 
Позивач ОСОБА_1 як співвласник квартири у порядку поділу нерухомого майна (квартири) надала свою згоду на припинення належного їй права на частку у спільному з відповідачем ОСОБА_4 майні, виділення в особисту приватну власність відповідачу ОСОБА_4 (цілого) спірного майна та на одержання в свою користь компенсації вартості частки у праві власності на це майно.
Відповідач ОСОБА_4 просив у порядку поділу нерухомого майна визнати за кожним із колишнього подружжя право приватної власності на частини спірної квартири, при цьому обґрунтування зустрічного позову зводяться до необхідності зміни режиму спірного нерухомого майна зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність. 
Висновок суду першої інстанції про визнання за позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_8 права на частину (за кожним окремо) у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_2 зроблений із неправильним застосуванням норм матеріального права. Визнанням за кожним із сторін по частці у праві спільної сумісної власності на квартиру не вирішує спір по суті. Колегія суддів приходить до висновку, що у порядку поділу майна, що було об`єктом спільної сумісної власності подружжя, необхідно виділити   ОСОБА_4 у власність квартиру АДРЕСА_2 та стягнути із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини цієї квартири у розмірі 929 860 грн (1 859 720 грн / 2). У зв`язку із цим зустрічний позов відповідача ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню в частині вимоги про проведення поділу нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а позовні вимоги первісного позову ОСОБА_1 про проведення поділу нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_4 права приватної власності на квартиру та стягнення із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 грошової компенсації за частки у праві спільної сумісної власності на квартиру – задоволенню у повному обсязі. 
Здійснюючи поділ квартири, виділяючи її відповідачу та стягуючи з нього грошову компенсацію в користь позивача, колегія суддів виходить з вищенаведених норм права і обставин цієї справи. 
Оскільки поділ майна подружжя як об`єкта права спільної сумісної власності передбачає не лише припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишнім подружжям, але й припинення відносин спільної власності взагалі, а конструкція частини 1 статті 71 СК України передбачає поділ такого майна виключно в натурі, єдиним передбаченим законом способом поділу майна подружжя відповідно до чинного законодавства є виключно поділ такого майна в натурі.
Варіантів поділу спірного майна в натурі відповідач не запропонував, клопотання про проведення будівельно-технічної експертизи не заявляв. Одночасно із цим, відповідач у зустрічному позові не заперечував факту неподільності спірного нерухомого об`єкта в натурі у зв`язку із чим вказав, що вважає за можливе у подальшому узгодити з позивачем порядок користування спільними приміщеннями. Докази того, що сторони домовилися про порядок поділу майна, набутого ними у період перебування їх у шлюбі в матеріалах справи відсутні.
Наявність згоди позивача на отримання компенсації вартості 1/2 частки квартири замість частки у праві спільної сумісної власності на неподільне нерухоме майно при його поділі є достатньою для присудження позивачу такої компенсації судом за рахунок її стягнення з відповідача. Платоспроможність відповідача, рівень економічних показників держави тощо не є обставинами, які підлягають встановленню у зазначеній категорії цивільних справ, оскільки поділ майна подружжя передбачає дотримання принципу рівності часток, у зв`язку із чим кожному із подружжя за наслідком вирішення спору присуджується грошова компенсація та/або майно рівнозначної вартості, що не призводить до зміни їх майнового стану.
Твердження відповідача про можливість виникнення для нього негативних наслідків у вигляді примусового виконання рішення в частині стягнення компенсації вартості нерухомого майна, право власності на яке було об`єктом спору, є передчасним і таким, що не узгоджується із визначеним статтею 129-1 Конституції України обов`язком виконання судових рішень відповідачем зокрема. У судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач пояснив, що погоджується сплачувати грошову компенсацію з розстрочкою – протягом десяти років. Колегія суддів зазначає, що питання розстрочення виконання рішення суду може бути вирішено в порядку виконання судового рішення. 
Щодо вимог первісного позову ОСОБА_1 в частині поділу рухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_4 права приватної власності на автомобіль OPEL INSIGNIA SPORTS TOURER, д. н. з. НОМЕР_2 , визнання за ОСОБА_1 права приватної власності на автомобіль PEUGEOT 2008, д. н. з. НОМЕР_4 , та стягнення із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 грошової компенсації, яка є різницею вартості вищевказаних автомобілів, у розмірі 107 700 грн, колегія суддів зазначає таке.
Автомобіль є рухомою річчю (частина 2 статті 181 ЦК України). За критерієм подільності автомобіль є неподільною є річчю, тобто, такою, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина 2 статті 183 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
За частинами 1, 4 статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяв. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Відповідач ОСОБА_4 у відзиві на первісний позов визнав вимоги позивача ОСОБА_1 в частині поділу рухомого майна, що є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, шляхом визнання за ним права власності на автомобіль OPEL INSIGNIA SPORTS TOURER, д. н. з. НОМЕР_2 , та визнання за ОСОБА_1 права власності на автомобіль PEUGEOT 2008, д. н. з. НОМЕР_4 .
Суд першої інстанції не вирішив питання про стягнення компенсації за різницю у вартості транспортних засобів, які поділив між сторонами і висновок, що сторони не дійшли згоди щодо розміру компенсації, не внесення на депозитний рахунок суду суми такої грошової компенсації є неправильним.
Колегія суддів приходить до висновку, що у порядку поділу рухомого майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, виділити ОСОБА_4 у власність автомобіль OPEL INSIGNIA SPORTS TOURER, д. н. з. НОМЕР_2 , а позивачу ОСОБА_1 - автомобіль PEUGEOT 2008, д. н. з. НОМЕР_4 . Вимога первісного позову ОСОБА_1 про поділ рухомого майна, що є об`єктами спільної сумісної власності, шляхом визнання за кожним із сторін права приватної власності на транспортні засоби, які є за ними зареєстровані (відповідно), підлягає задоволенню. При цьому враховує заперечення відповідача ОСОБА_4 щодо розміру різниці у вартості таких транспортних засобів, часткове визнання ним розміру різниці у вартості автомобілів, що підлягає стягненню з нього в користь позивача ОСОБА_1 , а також вимогу апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про стягнення із відповідача ОСОБА_4 в користь позивача ОСОБА_1 різниці у вартості автомобілів у розмірі, визнаному відповідачем. 
Загальна вартість автомобілів марки OPEL INSIGNIA SPORTS TOURER, д. н. з. НОМЕР_2 , та марки PEUGEOT 2008, д. н. з. НОМЕР_4 , становить 746 700 грн (427 200 + 319 500), половина вартості такого майна становить 373 350 грн (746 700 / 2).
У порядку поділу рухомого майна, що є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, позивачу ОСОБА_1 виділяється у власність транспортний засіб марки PEUGEOT 2008, д. н. з. НОМЕР_4 , (319 500 грн) вартість якого менша від вартості автомобіля марки OPEL INSIGNIA SPORTS TOURER, д. н. з. НОМЕР_2 , (427 200 грн) який виділяється у власність відповідачу ОСОБА_4 , і в користь позивача ОСОБА_1 необхідно стягнути різницю у 1/2 вартості вищевказаних транспортних засобів у розмірі 53 850 грн (373 350 – 319 500).
Не заслуговують на увагу доводи відповідача ОСОБА_4 , викладені у відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 про те, що транспортний засіб PEUGEOT 2008, д. н. з. НОМЕР_4 , був відчужений позивачем на час розгляду справи. Як із поданої представником відповідача ОСОБА_5 відповіді РСЦ ГСЦ МВС у Волинській області № 31/3/57аз-3124 від 19 червня 2024 року на адвокатський запит, так і з поданої представником позивача ОСОБА_2 відповіді РСЦ ГСЦ МВС у Волинській області № 31/3/119аз-306908/2024 від 14 жовтня 2024 року на адвокатський запит встановлено, що станом на 19 червня 2024 року та станом на 14 жовтня 2024 року транспортний PEUGEOT 2008, д. н. з. НОМЕР_4 , був зареєстрований за ОСОБА_1 (реєстрація здійснена 13 січня 2022 року). Крім того, визнання відповідачем позовної вимоги про визнання за позивачем у порядку поділу майна подружжя права власності на транспортний засіб марки PEUGEOT 2008, д. н. з. НОМЕР_4 , та доводи відповідача про відчуження позивачем такого транспортного засобу і відсутність у зв`язку із цим необхідності у стягненні різниці у вартості автомобілів, виділених у власність кожному із колишнього подружжя, є взаємовиключними обставинами та свідчать про непослідовність процесуальної поведінки відповідача.
Вимога позивача ОСОБА_1 про стягнення із відповідача ОСОБА_4 , в її користь різниці у 1/2 вартості вищевказаних транспортних засобів у розмірі 107 700 грн у порядку поділу такого майна підлягає частковому задоволенню, стягненню підлягає різниця у 1/2 вартості вищевказаних транспортних засобів у розмірі 53 850 грн.
Частково задовольняючи позовну вимогу первісного позову, суд першої інстанції не вказав обставини, які перешкоджають прийняттю судом часткового визнання відповідачем вимог первісного позову, яким нормам права воно суперечить або які права, свободи чи інтереси інших осіб можуть бути порушені. Одночасне задоволення судом першої інстанції вимоги первісного позову про визнання у порядку поділу рухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за кожним із подружжя права власності на транспортні засоби, які за ними зареєстровані (відповідно), та відмова у стягненні різниці у 1/2 вартості таких автомобілів не відповідає нормам процесуального права. Рішення суду першої інстанції у вищевказаній частині, зокрема, ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки статті 69, 70, 71 СК України передбачають поділ речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні. Виділ у порядку поділу майна подружжя в особисту власність позивача транспортного засобу, вартість якого менша ніж суми вартості обох транспортних засобів, які є об`єктом поділу, суперечить принципу рівності часток подружжя у спільному майні.
Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції від 22 серпня 2024 року в цій справі підлягає скасуванню з огляду як на неправильне застосування норм матеріального права, так і порушення норм процесуального права, із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів.
Щодо доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 на ухвалу суду від 18 вересня 2024 року про відмову в ухваленні додаткового рішення колегія суддів зазначає таке.
За частинами 1, 2 статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Частиною 3 статті 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Колегією суддів установлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2024 року вирішено питання розподілу судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи в суді першої інстанції, у тому числі відмовлено у стягненні витрат понесених відповідачем ОСОБА_4 у зв`язку із недотриманням відповідачем та його представником вимог частини 8 статті 141 ЦПК України (не заявлено до закінчення судових дебатів про намір подати докази понесення судових витрат упродовж встановленого процесуального законом строку, до закінчення судових дебатів не подано доказів понесення судових витрат). З огляду на наведене, заява представника відповідача про ухвалення додаткового рішення в цій справі не підлягала розгляду судом, оскільки рішенням суду від 22 серпня 2024 року було відмовлено у задоволенні вимоги відповідача ОСОБА_4 про стягнення судових витрат в його користь. 
У зв`язку зі скасуванням рішення суду першої інстанції від 22 серпня 2024 року, суд апеляційної інстанції у порядку, визначеному підпунктом «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України, здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Судові рішення, які ухвалюються судом за результатами розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення (додаткове рішення, ухвала про відмову у прийнятті додаткового рішення), що є невід`ємними частинами рішення суд справі, у разі скасування такого рішення втрачають силу.
Зважаючи на те, що вирішення питання судових витрат належить суду, який ухвалив судове рішення, у зв`язку зі скасуванням рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2024 року, та ухваленням нового судового рішення в цій справі ухвала Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2024 року також підлягає скасуванню, а витрати, понесені сторонами під час розгляду справи судом першої інстанції, - новому розподілу, з урахуванням розподілу судових витрат, понесених сторонами під час апеляційного перегляду справи.
Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частин 1-6 статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
З матеріалів справи встановлено, що за подання первісного позову та за подання зустрічного позову позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 , відповідно, сплатили по 13 420 грн, кожен зокрема. У зв`язку із частковим задоволенням вимог первісного позову (94,80%), з урахуванням зменшення розміру стягнутої з відповідача в користь позивача різниці в 1/2 вартості транспортних засобів, що були об`єктом поділу спільного майна подружжя (зі 107 700 грн до 53 850 грн), з відповідача в користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею за подання позовної заяви, у розмірі 12 722,16 грн (13 420 х 0,948). Із позивача ОСОБА_1 в користь відповідача ОСОБА_4 судовий збір стягненню не підлягає у зв`язку із незадоволенням його основної матеріально-правової вимоги – визнання за кожним із сторін права приватної власності на (по) частини квартири.
Позивачем заявлено до стягнення 25 000 грн витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідачем – 30 000 грн. Позивач подала докази понесення заявлених судових витрат у повному обсязі, у строк та в порядку, визначених законом.
Колегія суддів також ураховує, що в зустрічному позові представник відповідача зазначив попередній орієнтовний розрахунок витрат відповідача на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи в суді першої інстанції, та заявив у ньому про подання доказів понесення таких судових витрат впродовж п`яти днів з дня ухвалення рішення в цій справі. Такі докази були подані представником відповідача в установлений законом строк шляхом подання окремої заяви.
Вимоги ОСОБА_1 задоволено на 94,80%, відмовлено у задоволенні 5,2% позовних вимог (в користь відповідача), у зв`язку із чим розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем в суді першої інстанції, з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог становить 22 140 грн ((25 000 грн х 0,948) 23 700 – 1560 (30 000 х 0,052)). Представником відповідача заявлено до стягнення з позивача в користь відповідача 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем під час перегляду справи судом апеляційної інстанції. Враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог, в користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції не підлягають, однак витрати позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, що підлягали стягненню з відповідача, за результатами перегляду судом апеляційної інстанції підлягають зменшенню до 21 100 грн (22 140 – 1040 (20 000 х 0,052)).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити. Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_5 , задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 серпня 2024 року у цій справі скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до  ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зустрічний позов  ОСОБА_4 до  ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити частково.
У порядку поділу майна виділити ОСОБА_4 у власність квартиру АДРЕСА_2 , автомобіль OPEL INSIGNIA SPORTS TOURER, 2016 року випуску, кузов НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .
У порядку поділу майна виділити ОСОБА_1 у власність автомобіль PEUGEOT 2008, 2013 року випуску, кузов НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 .
Стягнути із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частини квартири АДРЕСА_2 929 860 (дев`ятсот двадцять дев`ять тисяч вісімсот шістдесят) гривень.
Стягнути із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 різницю 1/2 вартості автомобілів OPEL INSIGNIA SPORTS TOURER, 2016 року випуску, кузов НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , та PEUGEOT 2008, 2013 року випуску, кузов НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , у розмірі 53 850 (п`ятдесят три тисячі вісімсот п`ятдесят) гривень.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_5 , на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2024 року задовольнити.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2024 року скасувати.
Стягнути із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 12 722 (дванадцять тисяч сімсот двадцять дві) гривні 16 к. судового збору та 21 100 (двадцять одна тисяча сто) гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий - суддя                                        

Судді