УХВАЛА 
17 грудня 2024 року                                                        
м. Київ
справа № 716/2475/23
провадження № 61-16684ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М., 
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Соботника Ростислава Володимировича, на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2023 року ОСОБА_2  звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки доходів (заробітку) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття; додаткові витрати на утримання сина в сумі 4 750,00 грн.
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2024 року позов задоволено.
Вирішено стягувати з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 щомісячно в розмірі 1/4 частки доходів (заробітку) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 грудня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття.
Стягнено ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання сина в розмірі 4 750,00 грн.
Здійснено розподіл судових витрат.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення місцевого суду в частині стягнення додаткових витрат на утримання дитини скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.
В іншій частині рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2024 року залишено без змін.
У грудні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Соботника Р. В., на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року.
У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення аліментів, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у справі, які не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Предметом позову в цій справі є стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину.
Враховуючи зазначене вище, рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2024 року та постанова Чернівецького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року не підлягають касаційному оскарженню відповідно до положень частини третьої статті 389 ЦПК України, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Переглядаючи справи в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали містять посилання на випадок, передбачений підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судове рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа має виняткове значення для заявників. 
Однак, в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин, з урахуванням сталої судової практики Верховного Суду щодо застосування норм права у справах про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину, на яку (практику) посилається заявник, ним не обґрунтовано.
Вказуючи, що справа має виняткове значення для ОСОБА_1 , заявник вказує, що оскаржувані судові рішення руйнують його репутацію вчителя та є ганьбою в його селі.
Водночас, право на звернення із позовом з метою захисту своїх прав, та/або в інтересах неповнолітніх осіб гарантовано кожній фізичній, юридичній особі, а ухвалення судових рішень не на користь позивача, відповідача, третіх осіб не свідчить про заплямованість репутації такої особи.
Судові рішення ухвалюються на підставі встановлених обставин та досліджених доказів, при цьому учасники справи на власний розсуд доводять ті обставини, на які посилаються, тобто цивільне судочинство здійснює на засадах змагальності сторін (стаття 12 ЦПК України).
Отже, касаційна скарга не містить обґрунтованих аргументів, які б свідчили про виняткове значення цієї справи для заявника та необхідність формування Верховним Судом єдиної правозастосовчої практики.
Зміст касаційної скарги свідчить, що заявник бажає оскаржити судові рішення попередніх інстанцій з метою переоцінки досліджених судами доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Соботника Ростислава Володимировича, на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                     Н. Ю. Сакара      
                                                                                                                  О. В. Білоконь
                                                                                                                  О. М. Осіян