КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 760/30945/19
провадження № 22-ц/824/13158/2024
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
01 жовтня 2024 року                                                                                               м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.
при секретарі Халепчук Д. С. 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Коновал Олени Василівни на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року в складі судді  Козленко Г. О.,
 
встановив:
 
08.11.2019 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про визнання недійсними договору №1463/К  від  31 травня 2019 року  про відступлення права вимоги, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», за яким відступлене  право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11342148000 та іпотечного  договору  №84710. 
Позовна заява мотивована тим, що 07  травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який змінив назву на АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №11342148000, за яким  позивач одержала  кредит у розмірі 108 450 доларів США.
07 травня 2008 року  з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ «УкрСиббанк», як іпотекодержателем, та ОСОБА_1 , як іпотекодавцем, був укладений договір іпотеки № 84710, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О. Ф.,  відповідно до якого в іпотеку передана двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності позивачу. 
08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно  якого  відбулося відступлення  прав вимоги за  кредитним договором.
18  листопада  2014 року нотаріусом  Київського  нотаріального  округу  видано  виконавчий напис №1694 про  звернення стягнення  на  нерухоме майно,  а саме квартиру  АДРЕСА_2 , для задоволення вимог   ПАТ  «Дельта Банк» у розмірі  2 372 096,16 грн.
31 травня 2019 року на підставі протоколу електронного аукціону № UA-ЕА-2019-04-01-000027-b від 07 травня 2019 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір № 1463/К про відступлення прав вимоги, відповідно до якого відбулося   відступлення  права вимоги за  кредитним договором  та договором  іпотеки  №84710  від 07.05.2008 р.
Посилаючись на те, що договір № 1463-К про відступлення прав вимоги від 31 травня 2019 року в частині відступлення прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 11342148000 від 07  травня 2008 року  не   відповідає  законним вимогам, додержання  яких необхідно  для чинності правочину, зокрема: 
позивачку не  було належно  проінформовано про  відступлення  прав вимоги щодо  її  договірних  відносин  по  кредитному договору; 
на  момент відступлення  права вимоги ТОВ  «Факторингова  компанія «Вектор  Плюс» не мало  дозволу  Національного  банку  України на  здійснення  валютних операцій, а тому  не могло  набути право вимоги за  зобов`язаннями позивача за валютним кредитом; 
при укладенні  договору  відступлення  прав вимоги від 31 травня 2019 року  не  було дотримано   суб`єктний склад, що не  відповідає  ст. 1079 ЦК  України; договір  не  відповідає   положенням  ст. 512, ч. 3 ст. 513 ЦК  України,  оскільки  вчинений в іншій формі,  ніж  укладалися попередні  договори  відступлення  прав вимог  по  кредитному та іпотечному договорах, просила суд позов  задовольнити.
Визнати недійсним з моменту укладення договір  № 1463/К від 31 травня 2019 року  про відступлення прав вимоги, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», за яким відступлене право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 11342148000 та іпотечним договором № 84710.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої  інстанції виходив з того, що  спірний договір  за своєю  правовою природою є  договором  цесії,  а не договором   факторингу, останній  не  передбачає  надання  фінансових  послуг  новим кредитором первісному кредитору щодо стягнення  боргу з боржника,  та у зв`язку з  цим не  передбачає  необхідності наявності у ТОВ  «Факторингова  компанія « Вектор  Плюс» ліцензії  на  ведення  валютних операцій.  Сторони договору  погодили  письмову  форму договору та дотрималися її,  а також визначили,  що  відступлення  прав вимоги за нотаріально  посвідченими договорами застави (іпотеки),   що були укладені  в забезпечення  виконання  зобов`язань,  відбувається  за  окремим  договором,  який підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно  до  ч. 1 ст. 516  ЦК  України заміна  кредитора здійснюється  без згоди  боржника, якщо  інше  не  встановлено  договором  або  законом. Оскаржуваний договір  був  укладений відповідачами    з дотриманням  вимог  цивільного  законодавства щодо змісту  та форми вчиненого  правочину,  а їх воля  була  спрямована  на реальне  настання  правових  наслідків,  що  обумовлені  договором. Позивачем  не  доведено,  що  оспорюваним договором   було порушено   її права. 
05.06.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Коновал О. В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Вважає, що  рішення  суду  першої інстанції   винесено  з неправильним застосуванням  норм   матеріального  права, а  висновки, викладені  у рішенні,  не  відповідають  обставинам справи, а також не  доведено   обставини,  що  мають  значення  для  справи,  які суд першої інстанції  визнав встановленими. 
Суд першої інстанції  дійшов помилкового висновку, що оспорюваний договір є  за своєю  природою договором цесії, а не  договором  факторингу.
ПАТ «Дельта Банк» (первісний кредитор)  відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (новий кредитор)  грошову вимогу до боржника в обмін на грошові кошти, які новий кредитор зобов`язався сплатити первісному кредитору, тому фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третіх осіб, що є основною ознакою договору факторингу. 
Крім того,  незалежно від  перебування  чи неперебування  банку  у процедурі  ліквідації правова природа  кредитного  договору  як фінансової  послуги не  змінюється і вказаний договір  не  перестає  бути фінансовою послугою.
Розмежування  договору  відступлення   права вимоги та договору  факторингу лише  за  критерієм  перебування  сторони (клієнта)  у процедурі  його  ліквідації як фінансової установи  є неможливим, бо не впливає  на  правову природу  вимог,  що передаються. 
Вважає, що  уклавши договір  відступлення  права вимоги за  кредитним договором, первісний кредитор  отримав фінансування  у визначеному  договором   розмірі,  а новий  кредитор набув  право  одержання  прибутку у формі різниці між  реальною  вартістю права вимоги, що  відступається,  і ціною вимоги,  що передбачена  договором  про  відступлення  права вимоги. 
 Отже,  укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» договір  №1463/К від 31.05.2019  за своєю юридичною природою є договором факторингу. Сама по собі назва оспорюваного договору не змінює його правової природи, оскільки відступлення права вимоги є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу.
Вважає, що  висновок суду першої інстанції про відсутність необхідності наявності у ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» ліцензії на ведення валютних операцій для укладення оспорюваного договору не ґрунтується на вимогах закону. 
Ведення  діяльності з надання  послуг  факторингу, який передбачає проведення  валютних операцій, потребує  отримання  фінансовою установою  ліцензії  на вчинення  операцій  з   валютними цінностями.  
Також вважає, що  судом  першої інстанції  при винесенні  рішення  не було надано  належної  правової оцінки  відступлення  прав за іпотечним договором. 
При передачі  права вимоги за іпотечним договором  передається  право  н а отримання  предмета застави,  а тому  зобов`язання  за  договором іпотеки не  можуть  бути предметом  договору  факторингу. 
Правочин  про  відступлення  права вимоги за іпотечним договором   підлягає   нотаріальному посвідченню.  Відомості про  таке відступлення  підлягають  державній  реєстрації  у встановленому законом  порядку.  Оспорюваний договір  факторингу не  посвідчений нотаріально,  відомості про  відступлення права вимоги  за договором  іпотеки не  зареєстровані  у встановленому законом  порядку. 
Вважає безпідставним висновок  суду  першої інстанції  про  відсутність   порушення  прав позивача укладенням  оспорюваного  договору.   Права  позивача безпосередньо  порушені   укладеним договором , оскільки  на  підставі вказаного договору  ТОВ  «Факторингова  компанія «Вектор Плюс» пред`явлено  вимоги про  звернення стягнення  на  предмет іпотеки - квартиру,  право  власності на  яку зареєстроване  за позивачкою. 
12.09.2024 ПАТ  «Дельта Банк»  в особі представника   Фонду  гарантування  вкладів  фізичних осіб  з питань  безпосереднього  виведення  АТ «Дельта Банк» з ринку - адвоката Петренко Г. В. подало відзив на апеляційну скаргу, в якій просить залишити її без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року без змін.
Вважає  рішення  суду  першої інстанції  законним та обґрунтованим. 
Свої доводи мотивує тим, що  зі змісту   спірного  договору  сторони засвідчили свій намір   розглядати  правочин,  як купівлю-продаж  майнових прав.  Текст  укладеного  між сторонами  договору  не  містить жодного  посилання  на  факторинг,  а сама його термінологія  та суть  підтверджує,  що  між сторонами  було укладено  договір  про  відступлення  прав вимоги.  
Зазначає, що  право вимоги було реалізовано  в межах процедури ліквідації  ПАТ «Дельта Банк».
Положенням  щодо організації  продажу  активів (майна) банку, що  ліквідується,  затвердженого рішенням  виконавчої  дирекції Фонду гарантування  вкладів  фізичних осіб  від  24.03.2016 за №388  визначено,  що за  результатами проведення   відкритих торгів (аукціону) банк  укладає  із переможцем  договір  купівлі-продажу  майна  (активу). 
З огляду на  вказане вбачається, що між банком та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено саме договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги за кредитним договором, який за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами.
Відступлення   права вимоги за кредитним і забезпечувальним  договорами є можливим не  тільки на користь  фінансових установ за обставин,  коли попередній кредитор (банк) був позбавлений  банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації (  висновок Верховного  Суду, викладений  у  постанові   від 16  березня  2021  року  у справі  №906/1174/18).
Правом  надання відзиву на  апеляційну  скаргу інші учасники справи не скористались.
В судовому  засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Коновал О. В. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.
26.09.2024 представник ПАТ  «Дельта Банк» - адвокат Мізунський А. І. через підсистему «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи без участі представника ПАТ "Дельта Банк".
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення  суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 07.05.2008 між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який змінив назву  на  АТ "УкрСиббанк" та   ОСОБА_1   укладено договір про надання споживчого кредиту № 11342148000,  відповідно  до  умов якого  АТ «УкрСиббанк» зобов`язався надати кредит у розмірі 108 450,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 547 672, 50 грн, строком до 07 травня 2020 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 07  травня  2008 року  між АТ «УкрСиббанк» як іпотекодержателем та ОСОБА_1 як іпотекодавцем було укладено договір іпотеки № 84710, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О. Ф., відповідно до якого в іпотеку перейшла двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 
08.12.2011 між АТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г., зареєстрований у реєстрі за №2949-2950, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» набув право вимоги до позивача та третіх осіб за вищевказаними кредитними та іпотечними договорами.
31.05.2019 на підставі протоколу електронного аукціону № UA-ЕА-2019-04-01-000027-b від 07.05.2019 між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір №1463/К про відступлення прав вимоги, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» відступило на користь відповідача ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права вимоги, у тому числі й за договором про надання споживчого кредиту та договором  іпотеки,  укладеними з  позивачем. 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) дала таку характеристику договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III.
Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела такі ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
Договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).
Отже, за договором факторингу фактор має надавати фінансову послугу, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).
При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеною в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
Сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.
Водночас грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.
Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує в собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.
Виходячи з цього, правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106)).
При цьому, якщо предметом і метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.
Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22).
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) погодилася з раніше викладеним у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) висновком про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами на користь не тільки фінансових установ, а й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.
Судом першої інстанції встановлено, що відступлення права вимоги за кредитним договором № 11342148000 від 07 травня 2008 року та договором іпотеки № 84710, посвідченим 07 травня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О. Ф., відбулося в межах процедури ліквідації АТ «Дельта Банк», не  передбачає  надання  фінансових  послуг  новим кредитором  первісному кредитору  щодо стягнення  боргу  на  користь  банку,  та  у зв`язку з  цим не  передбачає необхідності  наявності ліцензії  на  здійснення  валютних операцій. 
З  огляду  на  погодження  сторонами   письмової  форми  договору,  а також  того,  що  відступлення  прав вимоги за   нотаріально   посвідченими договорами  застави  (іпотеки)  що  були укладені  в забезпечення виконання  зобов`язань,  відбувається  за  окремим  договором,  який підлягає  нотаріальному посвідченню,   суд першої інстанції   правильно  відхилив доводи позивача про недотримання   сторонами  форми договору  при його  укладенні. 
Установивши, що позивачка не довела, що оспорюваний правочин укладений з порушенням норм закону, а також не довела наявність обставин, які відповідно до статей 203 та 215 ЦК України є підставами для визнання його недійсним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того, що оспорюваний договір є договором факторингу, є необґрунтованими та спростовуються установленими у справі обставинами, згідно з якими оспорюваний правочин за правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512-519 ЦК України (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20).
З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що аргументи апеляційної  скарги не спростовують висновків суду першої  інстанції. 
Відповідно  до  ч. 1 ст. 375  ЦПК  України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну  скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК  України суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коновал Олени Василівни залишити без задоволення. 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення  складено  14.11.2024. 
 
Суддя - доповідач                                                                           Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                               І. М. Рейнарт
 
                                                                                                          Т. І. Ящук