16.12.24
33/812/586/24
Справа № 489/867/24 Головуючий у першій інстанції Губницький Д.Г.
 
Провадження № 33/812/586/24 Доповідач апеляційного суду Лівінський І.В.
 
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП

П О С Т А Н О В А
іменем України

 16 грудня 2024 року                                                                           м. Миколаїв 
Миколаївський апеляційний суд у складі: 
головуючого – судді Лівінського І.В.,
з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 та його захисника Ліпатова Сергія Володимировича
на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2024 року, якою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 (сімнадцять тисяч) грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, стягнуто 605 грн 60 коп. судового збору,
в с т а н о в и в:
Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №559821, 26 січня 2024 року о 02 годині 00 хвилин в м. Миколаєві, вул. Троїцька, 79, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ 2103, державний номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння: різкий запах алкоголю, млява мова, нестійка хода. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою алкотестера Драгер, водій відмовився, проїхати в медичний заклад у встановленому законом порядку, водій також відмовився, чим порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі – ПДР), за що передбачена відповідальність за частиною 1 статті 130 КУпАП. Згідно вказаного протоколу, особу ОСОБА_1 було встановлено з посвідчення водія НОМЕР_2 ТСЦ 4843 від 01 березня 2016 року.
Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2024 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Вирішено питання про судовий збір.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 та його захисник – адвокат Ліпатов С.В. подали апеляційну скаргу, в якій просять постанову суду скасувати, провадження у справі закрити на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
Апелянти вважають, постанову незаконною та необґрунтованою, ухваленою поверхнево, з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного, всебічного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Суд не врахував положень законодавства та безпідставно притягнув ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що 
-поліцейським було порушено порядок огляду на стан сп`яніння, у зв`язку з чим він вважається недійсним, а протокол недопустимим доказом вини ОСОБА_1 . В протоколі про адміністративне правопорушення суть порушення сформульована незрозуміло, адже не зазначено, який порядок проходження такого огляду було запропоновано водієві та відповідно який саме результат застосовано для встановлення факту керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння до ОСОБА_1 (на місці зупинки транспортного засобу за допомогою технічних засобів чи в лікарні за результатами токсикологічного дослідження). 
- у протоколі фактично не зазначені конкретні дії правопорушника, які б підпадали під об`єктивну сторону та мали ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого саме частиною 1 статті 130 КУпАП, що є обов`язковою ознакою саме цього правопорушення.
- «в графі до протоколу додаються» взагалі не вказано про конкретні додатки, як того вимагає Інструкція, а лише вказано відео з бодікамер та автореєстратора, що порушує вимоги Інструкції з оформлення матеріалів провадження. Поліцейський взагалі не вказав в протоколі на які докази він посилається та які конкретно докази долучені до матеріалів справи, що підтверджують вчинення ОСОБА_1 факту адміністративного правопорушення.
- у справі немає доказів, що саме  ОСОБА_1  допустив будь-які порушення ПДР, які б відповідно до статті 35 Закону України«Про національну поліцію» давали право працівникам поліції здійснити законну зупинку транспортного засобу під керуванням останнього. Таким чином, ОСОБА_1 був зупинений без належної правової підстави. У зв`язку з чим, всі наступні вимоги працівників поліції він не був зобов`язаний виконувати, а всі складені процесуальні документи відносно нього не можуть бути належними та допустимими доказами його вини у вчиненні інкримінованого йому правопорушення. Безпідставна зупинка транспортного засобу є незаконною. При цьому, апелянт посилається на правову позицію, яка міститься у постанові Верховного Суду від 15 березня 2019 року у справі № 686/11314/17.
- наявний у справі відеозапис не можна вважати належним та допустимим доказом вини ОСОБА_1 , оскільки він не засвідчений електронним цифровим підписом або не наданий суду в оригіналі, не є безперервним, місцями взагалі відсутні події, що відбувалися на місці складання протоколу. Крім того, в протоколі про адміністративне правопорушення відсутня інформація про відеозаписувальний пристрій, а саме номер та серія відео реєстратора службового поліцейського автомобіля чи бодікамери, на який здійснювався відеозапис.
- протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказом по справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом. Свідки зазначені в протоколі не допитані.
- в матеріалах справи відсутній акт медичного огляду з використання технічних засобів, а також сама роздруківка після застосування технічного приладу з відповідними показниками. 
- матеріали справи не містять відомостей щодо відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом та передачі керування іншій уповноваженій особі, що викликає сумнів у законності дій поліцейського при оформленні матеріалів.
- доказів того, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння, що було б законною підставою для працівників поліції пропонувати проходження огляду на стан сп`яніння, матеріали справи не містять.

Таким чином, працівником патрульної поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення були грубо порушені вимоги КУпАП, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення не доведена належним чином, відповідно, постанова суду підлягає скасуванню на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП із закриттям провадження у справі за відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП.
В судове засідання ОСОБА_1 та його захисник Ліпатов С.В. не з`явились. Від захисника надійшла до суду заява про розгляд справи без їх участі, а тому, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Приймаючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, оскільки він відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та у медичному закладі.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає, що вони ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні обставин адміністративної справи, а також вимогах закону. 

За пунктом 2.5 Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Згідно із частиною 1 статті 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Невиконання вказаних вимог утворюють склад правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП.
Зокрема, відповідно до частини 1 статті 130 КУпАП адміністративним правопорушенням є відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом (частини 1-3 статті 7 КУпАП).
Згідно із статтею 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до вимог статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинене правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, чи заподіяно матеріальну шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі статтею 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до частин 1, 2 статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №559821, 26 січня 2024 року о 02 годині 00 хвилин в м. Миколаєві, вул. Троїцька, 79, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ 2103, державний номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння: різкий запах алкоголю, млява мова, нестійка хода. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою алкотестера Драгер, водій відмовився, проїхати в медичний заклад у встановленому законом порядку, водій також відмовився, чим порушив вимоги пункту 2.5 ПДР, за що передбачена відповідальність за частиною 1 статті 130 КУпАП. Зі змістом протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 ознайомився під підпис. В графі «пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті порушення» зазначив « надам пояснення в суді» (а.с.1).
Достовірність викладених у протоколі відомостей, зокрема, факт відмови ОСОБА_1 як особи, яка керувала транспортним засобом, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку - як поліцейськими на місці зупинки, так і в закладі охорони здоров`я, також підтверджено іншими доказами: відеозаписом правопорушення з нагрудного реєстратору працівника поліції, в якому зафіксовані усі викладені в протоколі серії ААД №559821 від 26 січня 2024 року обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення. Зокрема, те що ОСОБА_1 як особа, яка керувала транспортним засобом, відмовився проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння, як на місті зупинки транспортного засобу поліцейським за допомогою алкотестеру, так і у медичному закладі. Фіксація правопорушення була здійснена працівниками поліції технічними засобами відеофіксації відповідно до вимог частини 2 статті 266 КУпАП.
У вищевказаному протоколі зазначені посада, найменування підрозділу поліції, звання та прізвище, ім`я та по-батькові особи, яка його складала, та його підпис. Також, зі змісту протоколу встановлено, що в ньому зазначено час, місце вчинення і суть адміністративного правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення. Протокол про адміністративне правопорушення містить відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Отже, вказаний протокол складений за встановленою формою з урахуванням всіх вимог, передбачених статтею 256 КУпАП, а також Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 7 листопада 2015 року № 1395 (далі – Інструкція № 1395).
Порушень співробітниками поліції положень вказаної Інструкції при оформленні відносно ОСОБА_1 матеріалів про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 130 КУпАП судом апеляційної інстанції не виявлено.

Посилання апеляційної скарги на те, що в протоколі поліцейський не зазначив конкретних додатків, не може бути достатнім для визнання протоколу не належним доказом, оскільки такі наслідки положення статей 256, 266 КУпАП та Інструкції 1395 не передбачені. До того ж, в протоколі як додатки зазначено «направлення до МОЦПЗ, відео з нагрудної камери 470703», що відповідає матеріалам справи. 
Твердження апеляційної скарги про те, що в протоколі не зазначено який порядок проходження огляду на стан сп`яніння було запропоновано водієві, а також дії правопорушника, які б підпадали під об`єктивну сторону та мали ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого саме частиною 1 статті 130 КУпАП, спростовуються змістом зазначеного протоколу, відповідно до якого, « ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ 2103, державний номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння: різкий запах алкоголю, млява мова, нестійка хода. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою алкотестера Драгер, водій відмовився, проїхати в медичний заклад у встановленому законом порядку, водій також відмовився».
Керування ОСОБА_1  транспортним засобом та факт відмови пройти відповідно до встановленого законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, підтверджується відеозаписом подій 26 січня 2024 року з нагрудної камери працівника поліції, який додано до протоколу про скоєння адміністративного правопорушення серії ААД №559821 (а.с.3)

Як вбачається з вказаного відеозапису, автомобіль патрульної поліції наздоганяє автомобіль ВАЗ2103, державний номерний знак НОМЕР_1 . Поліцейський запитав у водія чому той порушує комендантську годину та попросив водія вийти з автомобіля. На запитання поліцейського, чи вживав він спиртні напої,  ОСОБА_1  відповів, що вживав алкогольні напої. На запитання поліцейського «Багато випили» останній відповів, що не багато.
Під час спілкування з водієм поліцейський повідомив останньому, що згідно Наказу №1452/735 у нього були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме різкий запах алкоголю, млява мова, нестійка хода. Поліцейський запропонував водію пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою алкотестера «Драгер» на що ОСОБА_1 відмовився (час запису 02:13:34). Тоді поліцейський запропонував ОСОБА_1 проїхати до медичного закладу для проходження медичного огляду, на що ОСОБА_1 категорично відмовився (час запису 02:13:37).
Поліцейський вдруге запропонував ОСОБА_1 пройти медогляд на стан алкогольного сп`яніння, на що останній категорично відмовився (час запису 02:14:31).
Поліцейський роз`яснив ОСОБА_1 , що відносно нього буде складений адміністративний протокол за статтею 130 КУпАП, за пунктом 2.5 ПДР. Також поліцейський роз`яснив йому наслідки відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. Останній відповів, що він це усвідомлює. 
Отже, працівник патрульної поліції зафіксував у встановленому законом порядку відмову водія ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки або у відповідному медичному закладі. 
Тому, зазначеним вище відеозаписом спростовуються твердження апелянтів, що відеозапис не відображає відомостей про вчинення адміністративного правопорушення, оскільки з відеозапису чітко видно, що на вимогу працівника поліції пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки чи в медичному закладі, ОСОБА_1 відмовився.
Вказаний відеозапис зроблено працівниками поліції з дотриманням вимог Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, яка затверджена Наказом МВС України від 18 грудня 2018 року № 1026 (далі Інструкція № 1026), в тому числі щодо безперервності запису з моменту, коли працівник поліції запропонував водію пройти огляд на стан сп`яніння, до моменту його відмови від проходження такого огляду.
Тому цей відеозапис є належним та допустимим доказом вини ОСОБА_1 в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП.
Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що відеозапис, який міститься на DVD диску, не може вважатись належним та допустимим доказом вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, оскільки він не засвідчений електронним цифровим підписом, та в протоколі про адміністративне правопорушення відсутня інформація про відеозаписувальний пристрій.
Норми законодавства про адміністративні правопорушення (КУпАП) не містять вимог щодо порядку фіксації факту керування порушником транспортними засобами, а тому ця обставина має доводитись за загальними вимогами щодо доказів (стаття 251 КУпАП).
Відеозапис, який долучений до протоколу про адміністративне правопорушення у справі, сумнівів щодо його достовірності та допустимості не викликає, оскільки не містить ознак фальсифікації та фабрикації.
Із відеозапису вбачається, що саме ОСОБА_1 , керував транспортним засобом та відмовився проходити огляд на стан сп`яніння. 
Отже, відеозапис події є належним та допустимим доказом. А тому, місцевий суд обґрунтовано поклав його в основу доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1статті 130 КУпАП.
Таким чином, сукупність досліджених в матеріалах справи доказів, а саме протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 559821 від 26 січня 2024 року, направлення на огляд водія, відеозапису з нагрудної камери поліцейського 470703, свідчить про доведення вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП. 
В апеляційній скарзі апелянти посилаються на те, що поліцейські фактично зупинили водія без правових підстав встановлених законом, а тому за таких дій поліції, на думку апелянтів, докази, зібрані у справі, є недопустимими. 
Також в апеляційній скарзі стверджується, що суд в оскаржуваній постанові не урахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 березня 2019 року у справі № 686/11314/17.
Разом з тим, такі доводи заявників є необґрунтованими, оскільки у цій постанові, та у справі, що є предметом перегляду, встановлено різні фактичні обставини.
Так, у справі № 686/11314/17, Верховний Суд підтвердив висновки апеляційного суду про неправомірність вимоги посадової особи відповідача до позивача про пред`явлення документів, в тому числі, реєстраційного документу на транспортний засіб. При цьому, у вказаній справі судом апеляційної інстанції було встановлено, що працівник поліції з метою проведення профілактичної бесіди та роз`яснення водієві про порушення останнім ПДР України підійшов до водія та представився. При цьому зазначив, що оскільки позивач порушив ПДР України то поліцейський відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону України "Про національну поліцію" та п. 2.4 ПДР України мав підставу вимагати у водія пред`явити документи передбачені п. 2.1 ПДР України. Водночас, відповідачем належним чином не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення позивачем ПДР України.
В даній же справі ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції під час дії комендантської години, що підтверджується зробленим поліцейським відеозаписом. Тому, посилання апелянтів на зазначену постанову Верховного Суду, є недоречним. 
       Доводи апеляційної скарги про те, що працівником поліції був порушений порядок проведення огляду на стан сп`яніння, зокрема, в матеріалах справи відсутній акт медичного огляду з використанням технічних засобів, а також сама роздруківка після застосування технічного приладу з відповідними показниками, не можуть прийматись до уваги враховуючи те, що ОСОБА_1  не пройшов огляду на стан сп`яніння на місці зупинки, оскільки взагалі відмовився від проходження такого огляду.  Відповідно ніякі технічні прилади не застосовувались.
Твердження апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять належних доказів, які підтверджують наявність події адміністративного правопорушення та складу адміністративного правопорушення за частиною 1 статті 130 КУпАП, не заслуговують на увагу.
Частиною 1 статті 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Складом правопорушення є наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням.
Тобто адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.
Об`єктом даного адміністративного правопорушення за частиною 1 статті 130 КУпАП є суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, а також безпеки на річковому транспорті та маломірних суднах.
Об`єктивна сторона зазначеного правопорушення виражається, зокрема у формі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан, зокрема, алкогольного сп`яніння.
Суб`єктивна сторона даного правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.
Суб`єкт адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП спеціальний - водій транспортного засобу, або інша особа, яка керувала транспортним засобом.
Отже, зафіксовані на вказаному вище відеозаписі обставини повністю узгоджуються з даними викладеними поліцейським у протоколі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , які об`єктивно узгоджуються між собою і з достатньою повнотою підтверджують факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом і порушення останнім вимог пункту 2.5 ПДР, чим спростовують доводи апелянтів про відсутність події та складу даного адміністративного правопорушення.
Посилання апелянтів на те, що в матеріалах справи відсутні докази відсторонення ОСОБА_1 від керування автомобілем, не стосуються порядку проведення огляду особи на стан сп`яніння в розумінні положень статті 266 КУпАП, не впливають на кваліфікацію вчиненого ОСОБА_1  правопорушення, а тому не можуть вважатись достатніми для закриття провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП.
Отже, протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього матеріали складені відповідно до вимог статті 256 КУпАП, ці докази є належними, допустимими та достовірними, оскільки вони здобуті з додержанням процесуальної процедури, не суперечать фактичним обставинам справи і об`єктивно узгоджуються між собою, а їх сукупність є достатньою для прийняття рішення по справі щодо ОСОБА_1 .
За такого, твердження апелянтів про те, що суд першої інстанції при розгляді справи допустив неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, в ході розгляду провадження в суді апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження.
Таким чином, в апеляційній скарзі не наведено належних і достатніх підстав для спростування висновків суду першої інстанції, не було здобуто таких доказів і при проведенні апеляційного розгляду.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. 
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року, «Леванте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року неодноразово вказував, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.
ОСОБА_1 , реалізувавши своє право керувати транспортним засобом, погодився нести відповідальність та виконувати обов`язки згідно встановлених в Україні правових норм у сфері дорожнього руху.
Апеляційний суд вважає, що у справі, яка переглядається, дотримано судом стандарт доведення висунутого ОСОБА_1 обвинувачення у скоєнні передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП правопорушення поза розумним сумнівом. В цьому разі стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, які є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було учинено і особа, яка притягнута до адміністративної відповідальності, або відносно якої закрито адміністративне провадження з нереабілітуючих підстав, є винною у вчиненні цього правопорушення. У справі, яка переглядається, належними та допустимими доказами доведено факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом та відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на вимогу працівника поліції, який підтверджений. Доказів протилежного матеріали справи не містять.
Невизнання ОСОБА_1 своєї провини в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, є способом його самозахисту, бажанням уникнути відповідальності та спростовується матеріалами справи.
Жодних належних та допустимих доказів, які б викликали сумніви у об`єктивності вищевказаних матеріалів, їх фальсифікації чи їх неналежності, апелянтами не надано, не здобуто таких і в процесі апеляційного розгляду.
З огляду на наведене, підстави для скасування постанови суду першої інстанції, як того просять апелянти, відсутні.
Керуючись статтею 294 КУпАП, 
п о с т а н о в и в:
      Апеляційну скаргу    ОСОБА_1  та його захисника Ліпатова Сергія Володимировича, залишити без задоволення, а постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2024 року - без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя Миколаївського
апеляційного суду І.В. Лівінський