ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

03 жовтня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 280/2711/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
                               суддів:  Лукманової О.М., Олефіренко Н.А.,        
          розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
          на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.06.2024 року (головуючий суддя Чернова Ж.М.)
           в адміністративній справі №280/2711/24 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

          Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 27.03.2024 до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача  Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 
          - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо проведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні за період з 16.12.2022 по день фактичного розрахунку - 25.12.2023 включно; 
          - стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 16.12.2022 по день фактичного розрахунку - 25.12.2023, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два місяці служби, які передували дню звільнення, з урахуванням раніше виплаченої суми середнього заробітку.
          В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивача звільнено згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 11.12.2023 №222-РС з військової служби у запас за під. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2023 позивача було виключено з списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Однак, відповідач здійснив фактичний розрахунок з позивачем лише 25.12.2023, тобто в супереч вимогам ст. 116 КЗпП України, тобто через 9 днів, що істотно порушує права і свободи позивача. Вказує, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини 1 статті 117 КЗпП України, згідно з якою на відповідача покладається відповідальність у вигляді обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Просить позовні вимоги задовольнити.                    Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04.06.2024 року у задоволенні позову відмовлено
          Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що надання згоди позивача на виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 є його волевиявленням, а мотиви наданої військовослужбовцем згоди на виключення зі списків особового складу до проведення усіх належних при звільненні сум грошового забезпечення не впливають на її зміст.
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.
          Позивач вказує, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі с писків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Зазначає, що іншої можливості надання згоди на виключення зі списків особового складу у позивача не було, оскільки військова частина вимагала підписати вказаний документ незалежно від його бажання. Вважає, що така вимога відповідача ставила позивача у скрутне становище і змусила його підписати згоду під тиском обставин.          
           Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 починаючи з 24.02.2022 року був мобілізований на військову службу.
Відповідно до абзацу 3 п. 242   Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого   Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, 24.10.2023 складено аркуш бесіди, відповідно до якого позивачем особисто надано згоду з подальшим розрахунком по всіх видах забезпечення по звільненню після виключення зі списків особового складу.
Відповідно до Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.12.2023 №286 старшого солдата ОСОБА_1 , кулеметника 2 стрілецьке відділення 3 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , звільненого згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 11.12.2023 №222-РС з військової служби у запас за пп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через сімейні обставини. 
З 16.12.2023 року ОСОБА_1 виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення. 
Згідно з випискою АТ КБ «ПриватБанк» по картковому рахунку позивача, 25.12.2023 на його рахунок надійшла заробітна плата. 
Позивач вважає, що у нього наявне права на отримання середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні.           
Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України,  Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-XII, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Кодексу законів про працю України.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до   ст. 43 Конституції України   кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. 
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Особливим способом реалізації права на працю є проходження військової служби за контрактом.
Однією з встановлених державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений   Кодексом законів про працю України   обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені   Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-XII.
Водночас,   Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII   правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116-117 Кодексу законів про працю України.
Наведене відповідає правовій позиції щодо застосування норм   КЗпП України   при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби, наведеній у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 26.06.2019 у справі №826/15235/16 та від 30.04.2020 у справі №140/2006/19.
Відтак, норми трудового законодавства підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.
Статтею 116 КЗпП України   на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. 
У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена   статтею 117 КЗпП України   відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Слід зазначити, що закріплені у статтях   116,   117 КЗпП України   норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Метою встановлення передбаченої   статтею 117 КЗпП України   відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Так, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. 
Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. 
Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до   статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. 
Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. 
Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої   статті 117 КЗпП України   обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. 
І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина 1   статті 117 КЗпП України   переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2   статті 117 КЗпП України   стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1   статті 117 КЗпП України). 
Відтак, у цьому випадку, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Матеріалами справи підтверджується, що   позивача звільнено з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_2  (по особовому складу) від 11.12.2023 №222-РС з військової служби у запас за сімейними обставинами. 
При цьому, 24.10.2023 складено аркуш бесіди, відповідно до якого позивачем особисто надано згоду з подальшим розрахунком по всіх видах забезпечення по звільненню після виключення зі списків особового складу.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1  (по стройовій частині) від 16.12.2023 №286, з 16.12.2023 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення (а.с. 10).
Водночас, згідно виписки АТ КБ «Приватбанк» по картковому рахунку позивача вбачається, що 25.12.2023 року на його рахунок надійшла  заробітна плати (а.с. 6).
Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач, надаючи 24.10.2023 згоду на виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , то позивачу було відомо про невиплату йому всіх належних сум грошового забезпечення, що ним не заперечується.
Надаючи оцінку зазначеним висновкам суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що згідно абзацу 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого   Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008   особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. 
Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
При цьому, матеріали справи містять згоду позивача щодо виключення зі списків особового складу військової частини, в якому зазначено: «згідний з подальшим розрахунком по всіх видах забезпечення по звільненню після виключення зі списків особового складу». (а.с.62, 62з/с).
Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що матеріали справи не містять будь-яких даних, що вказана згода сформована під тиском. 
Отже, позивач надав згоду (власне волевиявлення) на виключення зі списків особового складу військової частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків, що відповідає абз.3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого   Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008.
З огляду на те, що станом на день звільнення з військової служби позивач надав згоду на його виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 у відповідності до абзацу 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого   Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, відтак, відсутні підстави для зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за затримки розрахунку при звільненні.
Зазначені висновки відповідають правовій позиції викладеній в пункті 55 постанови Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19.          
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволенні позову.
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини спростовують доводи позивача. 
Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
          
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04.06.2024  року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 03.10.2024 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.         
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко