Постанова
Іменем України
 
17 грудня 2024 року              
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/17749/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Желепи О. В., Немировської О. В., 
за участю секретаря Марченка М. С.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Голосіївського районного суду м. Києва 
 
від 22 серпня 2024 року 
 
в складі судді Хоменко В. С. 
 
у цивільній справі №752/21518/18 Голосіївського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_2 
 
до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 
 
про визнання заповітів недійсними
 
                                     У С Т А Н О В И В: 
В жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив:
- визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фесік С. В. від 15.05.2017, реєстровий №1121;
- визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Костенко Л. Ю. від 13.10.2017, реєстровий №11-691.
В обґрунтування позову посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , земельну ділянку для садівництва, розташовану на території                          СТ «Лісова поляна» Великосалтанівської сільської ради Васильківського району Київської області, площею 0,0811 га, та гараж № НОМЕР_1 в ГБК «Юпітер» на просп. Науки, 119-Б у м. Києві. Після смерті батька 22.05.2018 він звернувся до нотаріальної контори та дізнався про існування складених його батьком у 2017 році оспорюваних заповітів на ім`я відповідачів. Із заявами про прийняття спадщини також звернулися відповідачі. 17.10.2018 нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину через наявність заповітів на ім`я відповідачів.
Зазначав, що під час посвідчення оспорюваних заповітів його батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними внаслідок хвороби - стійкого хронічного психічного захворювання, а тому дані заповіти підлягають визнанню недійсними на підставі ст. 225 ЦК України.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про призначення повторної посмертної психіатричної експертизи. 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року позов задоволено у повному обсязі.
 
Не погодившись з рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що висновок експерта про нездатність ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на періоди складання заповітів суперечить об'єктивним даним, які свідчать про достатню психічну збереженість та адекватність поведінки спадкодавця.
 
Судом не враховано, що спадкодавець ОСОБА_4 не мав інвалідності, в тому числі з психіатричних підстав; за його життя не порушувалося питання про визнання його недієздатним чи обмежено дієздатним; працював директором ремонтно-тролейбусного депо, а в останні роки життя - до травня 2015 року працював інженером з охорони праці; у лютому-березні 2016 року успішно пройшов навчання на комп'ютерних курсах для людей похилого віку; мав дозвіл на зберігання зброї, який був продовжений у червні 2017 року; протягом 2016 року у ОСОБА_4 тривав виснажливий судовий процес про розірвання шлюбу та подальший поділ майна, в якому спадкодавець брав особисту участь та подавав процесуальні документи; у жовтні 2016 року підписав з колишньою дружиною попередній договір про поділ майна а, в лютому 2017 року особисто замовив оцінку майна; у зв'язку з наявністю чисельних загальних захворювань ОСОБА_4 часто відвідував лікарню і під час його перебування в лікарнях загального профілю жоден лікар не відмічав у нього порушень психічної сфери.
 
Суд залишив поза увагою, що при проведенні експертизи не було забезпечено належну повноту досліджуваних матеріалів, а саме експерти не витребували та не дослідили пояснення нотаріусів, які посвідчували спірні заповіти; не були отримані матеріали справи із розірвання шлюбу ОСОБА_4 ; не досліджувалися матеріали розгляду слідчим суддею скарги ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого; експерти проігнорували відзиви та пояснення відповідачів, в яких наведені відомості про поведінку спадкодавця; у висновку експерта відомості з психіатричної амбулаторної картки викладено неповно, вибірково. Експерти також проігнорували, що ОСОБА_4 за життя у 2016 році звертався до поліції із заявою про вчинення його дружиною та лікарями злочинів.
 
Вказувала, що обґрунтування експертного висновку переважно містить посилання на зміст записів у психіатричній медичній карті, які є досить неоднозначними і не можуть свідчити про такий рівень порушення психіки, за якого ОСОБА_4 не міг би розумно керувати своїми діями та вчинками.
 
Зауважила, що оскільки експертний висновок відзначається своєю неповнотою та вибірковістю, то в судовому засіданні 22.08.2024 було заявлено клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи, в задоволенні якої судом необґрунтовано відмовлено. Відмова суду в призначенні повторної судово-психіатричної експертизи порушила право відповідача на справедливий судовий розгляд.
 
За наведених обставин просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22.08.2024 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.
 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній. 
 
Позивач та відповідач ОСОБА_3 , належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, які не з'явилися в судове засідання.
 
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника скаржника, перевірила доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що за життя його батько страждав на психічні розлади  і під час складання оспорюваних заповітів на ім'я відповідачів не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 (батько позивача у справі). 
За життя, а саме 15.05.2017 ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно якого заповів усе своє майно відповідачу ОСОБА_3 , а 13.10.2017   ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , відповідачу ОСОБА_1 .
Після смерті ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини до Першої державної нотаріальної контори звернулися сторони у справі.
Судом також встановлено, що згідно медичної картки амбулаторного хворого №68, ОСОБА_4 знаходився на лікуванні у відділенні політтравми Київської міської клінічної лікарні №17 з 15.01.2013 по 12.03.2013.
Відповідно до медичної картки амбулаторного хворого № 1209,                    ОСОБА_4 неодноразово оглядався лікарями, в тому числі, 15.03.2013.
Згідно з випискою №1502 стаціонарного хворого, ОСОБА_4 з 17.08.2015 по 21.08.2015 перебував на стаціонарному лікуванні.
Довідкою від 27.03.2018 №918/125/47/2018 ТМО «Психіатрія» Київського міського психоневрологічного диспансеру №2 підтверджується, що              ОСОБА_4 перебував на консультативному нагляді з 13.08.2015 з діагнозом «Органічне ураження центральної нервової системи токсико-судинного ґенезу». Психоорганічний синдром (експлозивний варіант) з параноїдальними включеннями.
Відповідно до висновку судової посмертної психіатричної експертизи №391 від 15.04.2024: 
1) ОСОБА_4 в період підписання заповіту 15.05.2017 страждав на органічний маячний (шизофреподібний) розлад та за своїм станом не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; 
2) ОСОБА_4 під час підписання заповіту від 13.10.2017 страждав на органічний маячний (шизофреноподібний) розлад та за своїм психічним станом не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.
Крім того, судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які в сукупності надали пояснення про те, що спадкодавець ОСОБА_4 часто знаходився на лікуванні, в тому числі у лікаря-психіатра, зловжив алкогольними напоями.
Частиною першою ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. 
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанови Верховного Суду від 11.11.2019 у справі №496/4851/14-ц та від 02.03.2020 у справі №221/1008/16).
Встановивши наведені фактичні обставини справи, застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а саме положення  ст. 203, 215, 255 ЦК України, а також врахувавши правові висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права, за обставин встановлення висновком судового експерта абсолютної неспроможності спадкодавця в момент підписання заповітів розуміти значення своїх дій, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спадкоємець в момент підписання оспорюваних заповітів не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, у зв'язку з чим обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що  висновок експерта суперечить іншим об'єктивним даним, які, на думку скаржника, свідчать про достатню психічну збереженість та адекватність поведінки спадкоємця, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд першої інстанції з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо дослідження та оцінки доказів здійснив оцінку всіх доказів у їх сукупності, а саме наявних у справі письмових доказів, висновку судової психіатричної експертизи та показам свідків, на підставі чого і дійшов висновку про наявність правових підстав, визначених ст. 225 ЦК України, для визнання оспорюваних заповітів недійсними.
 
Суд першої інстанції також зазначив, що висновок судової психіатричної експертизи є чітким, обґрунтованим та узгоджується з наявними у справі письмовими доказами, зокрема з даними медичних довідок про перебіг хвороб спадкодавця, а також із поясненнями допитаних свідків. 
 
При цьому, суд аргументував не взяття до уваги покази свідків ОСОБА_9 , та ОСОБА_10 , оскільки такі суперечать показанням інших трьох свідків та наявній в матеріалах справи письмовій документації відносно                  ОСОБА_4 . Також суд врахував, що дані свідки були колишніми колегами по роботі ОСОБА_4 , зустрічалися періодично та зв'язувалися між собою телефоном, а відтак достатньо не володіли інформацією про стан здоров'я останнього.
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначала, що при проведенні експертизи експертами не було забезпечено повноту досліджуваних матеріалів, а саме експертами не було витребувано та досліджено пояснення нотаріусів, які посвідчували оспорювані заповіти; не отримано матеріали справи про розірвання шлюбу ОСОБА_4 ; не досліджувалися матеріали розгляду слідчим суддею скарги ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого; проігноровано відзиви та пояснення відповідачів, в яких наведені відомості про поведінку спадкодавця; у висновку експерта відомості з психіатричної амбулаторної картки викладено неповно, вибірково; експертами проігноровано, що ОСОБА_4 за життя у 2016 році звертався до поліції із заявою про вчинення його дружиною та лікарями злочинів.
 
Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки згідно пункту 16 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.05.2018 №865, експерт за потреби наділений правом отримати додаткові матеріали для проведення експертизи, про що подає відповідне клопотання. Тобто не заявлення експертом відповідного клопотання про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи свідчить про їх достатність у справі для проведення судово-психіатричної експертизи.
 
На час призначення судом посмертної судово-психіатричної експертизи відповідачем ОСОБА_1 не подавалися додаткові докази, не заявлялися клопотання про витребування таких доказів, а також не подавалися докази на підтвердження неможливості надання таких доказів до суду.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що зміст судово-психіатричної експертизи переважно містить лише посилання на записи в медичних картках, які на думку скаржниці є неоднозначними і не можуть свідчити про такий рівень порушення психіки ОСОБА_4 , за якого він би не міг усвідомлювати значення своїх дій, колегія суддів вважає недоречними, оскільки ОСОБА_1 не є фахівцем в психіатрії і відповідно не може стверджувати по записам в медкнижках про психічний стан спадкодавця.
 
Рецензійний звіт на експертизу ОСОБА_1 не подавався.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що спадкодавець, попри свій вік, вів активну життєву діяльність, а саме працював директором ремонтно-тролейбусного депо, а в останні роки життя - до травня 2015 року працював інженером з охорони праці; у лютому-березні 2016 року успішно пройшов навчання на комп'ютерних курсах для людей похилого віку; мав дозвіл на зберігання зброї, який був продовжений у червні 2017 року; протягом 2016 року у ОСОБА_4 тривав виснажливий судовий процес про розірвання шлюбу та подальший поділ майна, в якому спадкодавець брав особисту участь та подавав процесуальні документи; у жовтні 2016 року підписав з колишньою дружиною попередній договір про поділ майна, а в лютому 2017 року особисто замовив оцінку майна, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки згідно правової позиції Верховного Суду такі дії повинні були бути вчинені спадкодавцем саме в момент посвідчення оспорюваного правочину.
 
З цих же підстав не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_4 часто відвідував лікарню і під час його перебування в лікарнях загального профілю жоден лікар не відмічав у нього порушень психічної сфери. Більш того, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 перебував на консультативному нагляді з 13.08.2015 у психоневрологічному диспансері.
 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_4 за життя не було встановлено інвалідності, а також не порушувалося питання про визнання його недієздатним чи обмежено дієздатним, не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо) (постанова Верховного Суду від 11.11.2019 у справі №496/4851/14-ц).
 
Щодо доводів апеляційної скарги в частині незгоди з ухвалою суду про відмову в призначенні повторної судово-психіатричної експертизи колегія суддів зазначає наступне.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову                     ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, оскільки останньою не було надано суду доказів необґрунтованості висновку експерта або доказів того, що останній суперечить матеріалам справи чи викликає сумніви в його правильності. До того ж, в судовому засіданні 17.12.2024 в суді апеляційної інстанції представник скаржника ОСОБА_5 пояснив, що не подавав до суду першої інстанції доказів на підтвердження неповноти висновку експертизи, це тільки його власні роздуми.
 
При цьому, суд першої інстанції також обґрунтовано відхилив доводи, на які ОСОБА_1 посилалася в клопотанні про призначення повторної експертизи, про що навів аргументи в мотивувальній частині ухвали від 22.08.2024 про відмову в задоволенні клопотання.
 
В свою чергу колегія суддів зазначає, що наведені ОСОБА_1 у клопотанні підстави для проведення повторної експертизи можуть бути предметом дослідження судом, з урахуванням заперечень сторони відповідача проти висновку, як належного та правдивого доказу і не потребує повторного дослідження іншими експертами.
 
Так, як вбачається зі змісту клопотання про призначення повторної експертизи, ОСОБА_1 в останньому зазначила обґрунтування, тотожні доводам апеляційної скарги (том 4, а. с. 18-21, 83-86).
 
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в призначенні повторної експертизи.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а фактично зводяться лише до власної оцінки відповідачкою наявних у справі доказів, а також є власним тлумаченням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України 
 
                                            П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 20 грудня 2024 року.
Головуючий                                                                       О. Ф. Мазурик 
 
Судді                                                                                   О. В. Желепа
 
                                                                                             О. В. Немировська