Справа № 450/4040/23                                Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І. І. 
Провадження № 22-ц/811/2487/24                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       02 грудня 2024 року                                                        м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Цьони С.Ю.,
з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представників - адвоката Пилипця Р.Ю., адвоката Жигайло О.І., відповідача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Бурляй О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  - адвоката Пилипець Романа Юрійовича на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя,-

в с т а н о в и в:

       В серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати за ним право власності на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
       В обґрунтування позову покликався на те, що він та ОСОБА_3 , перебували у шлюбі з 09 травня 1972 року. 08 червня 2007 року шлюб був розірваний, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис. У період перебування у шлюбі, у 1986 році, на підставі Рішення виконавчого комітету Пустомитівської селищної ради № 315 від 14.08.1998р. подружжям був збудований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 169, 9 кв. м., що підтверджується довідкою виконкому Пустомитівської міськради № 02-12/1393 від 27.12.2018р. У 1986 році законодавство не передбачало обов`язкової державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно, набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. На підставі діючих на час спорудження будинку норм ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відтак, право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок АДРЕСА_1 виникло в позивача з ОСОБА_3 на час спорудження спірного будинку в 1986 році. Після розірвання шлюбу позивач з ОСОБА_3 вирішили залишити спірний будинок у спільній сумісній власності оскільки у ньому проживали разом з дітьми та онуками. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. На випадок своєї смерті вона залишила заповіт від 11.02.2022 р., посвідчений Олефіром Р.В. приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області, у якому усе своє майно, що буде належати спадкодавцю на день смерті, заповідала онукові ОСОБА_2 , який прийняв спадщину за заповітом та є належним відповідачем у цьому позові як правонаступник ОСОБА_3 , яка померла. Після смерті ОСОБА_3 позивач знайшов Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.05.2019р. у якому зазначено, що спільний будинок АДРЕСА_1 28.12.2018р. весь було зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_3 . Таким чином, позивач дізнався про порушення своїх прав на частку у спільному майні подружжя, відтак змушений звернутись до суду за захистом свого права власності, шляхом визнання права власності на  частку у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
       Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя відмовлено.
       Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Пилипець Роман Юрійович, подавши апеляційну скаргу. 
       Вказує, що з огляду на те, що згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 з 28 грудня 2018 року була одноосібним власником спірного будинку (книжним володільцем), а єдиним спадкоємцем усього її майна є ОСОБА_2 , то набуття ним у порядку спадкування права власності на цей будинок в цілому призведе до порушення права власності позивача, оскільки йому належить 1/2 цього будинку, тому відповідач може успадкувати лише частку ОСОБА_3 . Однак, відповідач не визнає прав ОСОБА_1 на спірний будинок.
       Вважає, що суд першої інстанції помилково кваліфікував позов ОСОБА_1 як позов про поділ майна подружжя, заявлений після розірвання шлюбу на підставі ст. 71 СК України, оскільки насправді позивач пред`явив позов про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України.
       Суд першої інстанції не врахував, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
       Місцевий суд залишив поза увагою, що поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення права приватної власності кожного з подружжя на майно, яке підлягає поділу.
       Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представників - адвоката Пилипця Р.Ю., адвоката Жигайло О.І., відповідача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Бурляй О.С., перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
       Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до переконання, що позивачем пропущено строк позовної давності, у зв`язку з чим суд вбачає законні підстави для застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
       Встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , перебували у шлюбі з 09 травня 1972 року, який був зареєстрований Молодинчецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, актовий запис № 7, що вбачається із свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 09.05.1972 року.
       08.06.2007 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був розірваний, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 113 та відділом реєстрації актів цивільного стану Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .
       Із довідки виконкому Пустомитівської міської ради № 02-12/1393 від 27.12.2018р. вбачається, що ОСОБА_3 згідно технічної документації належить житловий1 будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 яка зареєстрована за даною адресою з 14.05.1987 року. Загальна площа будинку - 169, 9 кв. м., житлова площа - 59, 7 кв. м. Будинок збудований у 1986 році, підстава: рішення виконавчого комітету Пустомитівської селищної ради № 315 від 14.08.1986 року.
       За період перебування позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі був збудований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 169, 9 кв. м.
       Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 167667240 від 23.05.2019 року вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 169. 9 кв. м., житловою площею 59, 7 кв. м., належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , дата державної реєстрації 28.12.2018 року, підстава виникнення права власності: технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 26.12.2018 року, видавник: ОКП ЛОР "БТІ та ЕО", довідка серія та номер: 02012\1393, виданий 27.12.2018 року, видавник: Пустомитівська міська рада.
       Таким чином, державна реєстрація права власності на спірний будинок була у 28.12.2018 році.
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що вбачається із свідоцтва серії НОМЕР_3 від 25.01.2023 року, актовий запис № 22.
       На випадок своєї смерті вона залишила заповіт від 11.02.2022 р., посвідчений Олефіром Р.В. приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області, у якому усе своє майно, що буде належати спадкодавцю на день смерті, заповідала онукові ОСОБА_2 , який прийняв спадщину за заповітом відповідно до матеріалів спадкової справи № 36/2023 та є належним відповідачем у цьому позові як правонаступник ОСОБА_3 , яка померла.
       Оскільки позивач посилається на те, що спірний житловий будинок було побудовано 1986 року, суд першої інстанції при вирішенні спору правильно послався на норми Кодексу про шлюб та сім`ю України(далі - КпШС України) та Сімейного кодексу України.
       Згідно статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. 
       Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.
       Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
       Відповідно до частини першої статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
       Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
       Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
       Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Тобто, статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
       Отже, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.        
       Згідно з частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
       Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружися, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружися, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що суд помилково покликався на ст. 71 СК України, оскільки ним не заявлено позов про поділ майна подружжя, а він просить визнати за ним право на частку будинку в порядку ст. 392 ЦК України.
       Згідно з статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
       Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем.
       Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
       Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава.
       Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.
       Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.
       Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру.
       Отже, предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.
       Проаналізувавши позовну заяву, можна дійти до висновку, що підставою позовних вимог позивача є визнання права власності в порядку поділу майна, що об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
       До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина перша - друга статті 20 СК України).
       Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України).
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 710/122/20 (провадження № 61-6223св21) зазначено, що «перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. 
       І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
       Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14456цс18), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).
       До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
       Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17 (провадження 61-5400св19)».
       Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення ЄСПЛ від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
       За наведених обставин, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності з підстав пропуску позовної давності.
       Доводи апеляційної скарги, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів.        
       Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Колегія суддів вважає, що cудом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Пилипець Романа Юрійовича - залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 липня 2024 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
         Повний текст постанови складено 12 грудня 2024 року.

Головуючий :                                                         Ванівський О.М.

Судді:                                                                 Цяцяк Р.П.

                                                                        Шеремета Н.О.