РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2024 року 
м. Рівне

Справа № 569/25194/23
Провадження № 22-ц/4815/719/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді : Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М., 
секретар судового засідання: Хлуд І.П.

учасники справи: 
заявник (боржник) –  ОСОБА_1 
особа, дії якої оскаржується – державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Полюхович Р.М. та державний виконавець Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мічуда Є.В.

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2024 року, постановлену в складі судді Тимощука О.Я., повний текст ухвали виготовлено 25 березня 2024 року, у справі №569/25194/23

в с т а н о в и в :
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася із скаргою на дії державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Полюховича Р.М. та державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мічуди Є.В.
Скаргу мотивовано тим, що 23.11.2009 року Рівненський міський суд видав виконавчий лист № 2-5565/2009 р. стягувачу – АТ «Укрсиббанк» зі строком його пред`явлення до виконання до 13.11.2013 року, який Банком було пред`явлено до виконання до відділу державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції у Рівненській області.
13.02.2012 року між АТ «Укрсиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей колект» було укладено договір факторингу № 2, згідно якого відбулося переуступлення прав вимоги до відповідачів. 
18.10.2016 державним виконавцем Полюховичем Русланом Михайловичем винесено постанову про відкриття ВП №52667470 про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 510260,99 грн. заборгованості за кредитним договором, 1 700 грн. державного мита і 30 грн. витрат на ІТЗ. Місцем проживання боржника вказано: АДРЕСА_1 .
01.02.2019 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». 
19.01.2022 року державним виконавцем Мічудою Є.В. відкрито ВП № 68208426. Адресою боржника вказано АДРЕСА_1 .
Скаржник зазначає, що не проживає, не перебуває, не працює у місті Рівне. Місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .
Вважає, що державний виконавець ОСОБА_3 протягом 3 днів з моменту пред`явлення зобов`язаний був повернути заявнику виконавчий лист без прийняття до виконання, оскільки на Рівненський район не поширюється компетенція державного виконавця Рівненського міського ВДВС і виконавчий лист стягувачем був пред`явлений не за місцем його виконання, адже боржник не проживає, не перебуває, не працює та не має майна на території міста Рівне.
Тому дії державного виконавця, на її думку, є неправомірними, а постанова від 18.10.2016 року про відкриття ВП № 52667470 підлягає скасуванню.
Так само неправомірно діяв і державний виконавець ОСОБА_4 , не повертаючи без виконання та відкриваючи ВП № 68208426.
Крім того, Банк з моменту повернення виконавчого листа 30.06.2015 року виконавчий лист не пред`являв, тому стягувачем – Банком пропущено строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання та у судовому порядку такий строк не поновлено.
Звертає увагу, що в постанові від 19.01.2022 року, винесеній державним виконавцем Мічудою Є.В. про відкриття ВП №68208426 стягувачем вказано Товариство, проте Товариство не є стягувачем за виконавчим листом, оскільки ухвалою Рівненського районного суду від 30.10.2012 року у справі 1716/3335/2012 з розгляду заяви Товариства про заміну сторони ВП на виконання виконавчого листа з Банку на Товариство – суд відмовив у такій заміні. Товариство не оскаржило вказану ухвалу, рішення набрало законної сили, стало остаточним.
Відкриття виконавчого провадження не за місцем проживання боржника порушує її право користуватися процесуальними правами, як сторони виконавчого провадження.
Посилаючись на вищевказане, просила суд: - визнати протиправними та неправомірними дій державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження № 52667470 і скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 18.10.2016 року;
- визнати протиправними та неправомірними дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження № 68208426 і скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 19.01.2022 року.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2024 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Полюховича Р.М. та державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мічуди Є.В. - відмовлено.
В апеляційній скарзі, заявник посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу.
Скарга мотивована тим, що суд не врахував, що місце проживання і місце знаходження майна боржника знаходиться на території на яку не поширюється повноваження Рівненського міського ВДВС. Відкривши виконавче провадження державні виконавці порушили положення ст.24 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, суд не врахував наявність ухвали від 30.10.2012 року у справі №1716/3335/12, якою Товариству відмовлено у задоволені заяви про заміну сторони у виконавчому провадженні, а тому наявність ухвали Рівненського міського суду від 09.01.2014 у справі №569/23284/13-ц є зловживанням правом. Вказує, що державні виконавці при відкриті виконавчого провадження зобов`язані встановлювати місце проживання боржника та місце знаходження його майна. Покликається на пропуск строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
У відзиві на апеляційну скаргу заінтересована особа вказує, що рішення суду прийняте у відповідності до ст. 263 ЦПК України, є законним та обґрунтованим, а доводи викладені у апеляційній скарзі такими, що не заслуговують на увагу.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам ухвала суду відповідає.
Установлено, що на виконанні Рівненського міського ВДВС Полюховича Р.М. перебував виконавчий лист № 2-5565/2009 виданий 23.11.2009 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 510260,99 грн. заборгованості за кредитним договором, 1 700 грн. державного мита і 30 грн. витрат на ІТЗ. Місцем проживання боржника вказано: АДРЕСА_1 .
13.02.2012 року між АТ «Укрсиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей колект» було укладено договір факторингу № 2, згідно якого відбулося переуступлення прав вимоги до відповідачів. 
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області №569/23284/13-ц від 09.01.2014 року замінено у виконавчому провадженні на підставі виконавчого листа виданого Рівненським міським судом 23.11.2009 року сторону стягувача АТ «Укрсиббанк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект». Ухвала набрала законної сили та є чинною.
18.10.2016 державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Полюхович Р.М. винесено постанову про відкриття ВП №52667470 з примусового виконання виконавчого листа № 2-5565/2009 .
01.02.2019 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». 
19.01.2022 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мічудою Є.В. відкрито ВП № 68208426. Адресою боржника вказано АДРЕСА_1 .
02.08.2022 року в межах ВП № 68208426 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». 
Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання підтверджено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 21.08.2015 року.
Предметом спору в цій справі є правомірність відкриття державним виконавцем виконавчого округу м. Рівне виконавчого провадження, в якому боржником є особа, що проживає та зареєстрована : АДРЕСА_2 .
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення у справі «Горнсбі проти Греції», заява № 18357/91, від 19 березня 1997 року).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) зазначив, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.
Згідно зі статтями 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Пунктом 9 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, зокрема, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав, зазначала, що вона не працює у місті Рівному та не має там майна, в той час, як постанови про відкриття виконавчого провадження № 52667470 та № 68208426 винесли державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Полюхович Р.М. та державний виконавець Відділу ДВС у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мічуда Є.В., а сама зазначені постанови про відкриття виконавчого провадження не за місцем проживання боржника порушує її право користуватися процесуальними правами як учасника виконавчого провадження.
Відповідно до частин першої, другої статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя. Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Згідно зі статтями 4, 26 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення, в якому зазначаються, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи
Статтею 24 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.
Виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.
У разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.
Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України.
Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.
За приписами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.
Згідно з частиною першою статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.
З аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження», зокрема статей 13, 18, 26, 36, 48, вбачається, що виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення під час здійснення виконавчого провадження, тобто після прийняття виконавчого документа до виконання та після відкриття виконавчого провадження. Перевірка майнового стану боржника (стану рахунків боржника у банках), розшук боржника та/або його майна, зокрема грошових коштів боржника, здійснюється у вже відкритому виконавчому провадженні.
Водночас на стадії відкриття виконавчого провадження виконавець повинен пересвідчитися, зокрема, чи відповідають виконавчий документ і заява про його виконання вимогам Закону України «Про виконавче провадження», чи надано всі документи, наявність/відсутність підстав для повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08 липня 2022 року у справі № 908/309/21, від 31 травня 2023 року у справі № 910/6104/21.
Закон України «Про виконавче провадження» є Законом, який регулює порядок вчинення виконавчих дій, Інструкція № 512/5 визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 10 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 24 Закону України «Про виконавче провадження».
В пункті 3 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 вказано, що у разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцем проживання чи перебування боржника - фізичної особи, місцезнаходженням боржника - юридичної особи, адреса якого відрізняється від адреси, зазначеної у виконавчому документі, до заяви про примусове виконання рішення стягувач має додати документ / копію документа, який підтверджує, що місцезнаходженням боржника - юридичної особи або адресою проживання чи перебування боржника - фізичної особи є територія, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або територія виконавчого округу приватного виконавця.
Передбачена цією нормою необхідність стягувача додати до заяви докази проживання чи перебування боржника за адресою відмінною від тієї, що зазначена в виконавчому документі обумовлена необхідністю обґрунтування та доведення стягувачем виконавцю такого критерію як місце проживання чи перебування боржника.
Таким чином, лише у разі наявності у стягувача інформації, що адреса проживання чи перебування боржника є відмінною від тієї, що зазначена в виконавчому документі, на стадії вирішення питання про відкриття виконавчого провадження за таким критерієм як проживання чи перебування боржника виконавець має дослідити цей критерій на предмет достатності документів на підтвердження того, що адресою проживання чи перебування боржника - фізичної особи є територія, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або територія виконавчого округу приватного виконавця.
За відсутності доданих стягувачем до заяви доказів адреси проживання чи перебування боржника на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, у виконавця, який не має повноважень до відкриття виконавчого провадження вчиняти виконавчі дії, відсутні підстави приймати до виконання виконавчий документ за адресою проживання чи перебування боржника, яка є відмінною від тієї, що зазначена в виконавчому документі.
Тобто перед прийняттям виконавчого документа, пред`явленого до виконання, виконавець має упевнитись, що адреса місця проживання, перебування боржника, зазначена у виконавчому документі та заяві стягувача, належить до території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або території виконавчого округу приватного виконавця.
Чинне спеціальне законодавство, що визначає порядок пред`явлення виконавчих документів до виконання, порядок примусового виконання рішень, не містить прямої норми, яка б передбачала повноваження виконавця вчиняти на стадії вирішення питання про прийняття виконавчого документа до виконання та відкриття виконавчого провадження дії, направлені на розшук боржника.
Друга судова палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 27 липня 2023 року у справі № 211/4347/15-ц зазначила, що чинним законодавством не передбачений обов`язок приватного виконавця перевіряти зареєстроване місце проживання боржника на стадії відкриття виконавчого провадження.
Такі правові висновки викладено також у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2023 року у справі № 922/1689/21.
Виконавчий документ видав суд і державний виконавець не може на власний розсуд вносити зміни за цим документом (подібний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 липня 2022 року у справі № 908/309/21, від 23 березня 2020 року у справі № 806/2273/17).
В абзаці першому частини першої статті 131 ЦПК України вказано, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
Скаржником не надано доказів, що в період перебування на виконанні у відділі ДВС виконавчих проваджень № 52667470 та № 68208426 скаржник повідомляв державного виконавця про зміну відомостей щодо місця проживання/реєстрації боржника, відмінних від тих, що зазначені у виконавчому документі та заяві стягувача.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в діях державних виконавців Полюховича Р.М. та ОСОБА_4 відсутні ознаки неправомірності під час відкриття ним виконавчого провадження.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що на день звернення до суду із скаргою, будь-якого відкритого виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2-5565/2009 р. у відділі ДВС м. Рівного немає.
Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, від 03 квітня 2008 року) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2024 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 10.10.2024 року.

Головуючий :                                                                Гордійчук С.О.

Судді :                                                                        Боймиструк С.В.
                                                                               Ковальчук Н.М.