Постанова 
Іменем України
 
12 листопада 2024 року      
                                                 
м. Київ 
 
провадження № 22-ц/824/17943/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О. В., Немировської О. В., 
за участю секретаря Марченка М. С.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
 
на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва
 
від 08 жовтня 2024 року про залишення заяви без розгляду
 
в складі судді Шаповалової К. В.
 
у цивільній справі №753/14669/24 Дарницького районного суду м. Києва
 
за заявою ОСОБА_1 
 
про встановлення факту самостійного виховання дитини,
 
заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області, Дарницький районний у м. Києві територіальний центр комплектування та соціальної підтримки,
 
У С Т А Н О В И В:
 
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду                   м. Києва в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення та просив встановити факт самостійного виховання свого неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року заяву залишено без розгляду, у зв`язку з тим, що існує спір про право, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, заявник подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.
 
В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції неправомірно врахував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у справі №201/5972/22, в якій судами було встановлено обставини за яких матір може бути позбавлена батьківських прав.
 
Вказував, що суд не врахував положень Постанови Кабінету Міністрів України №560 та статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", якими передбачено можливість отримання рішення суду про встановлення в судовому порядку певного юридичного факту - самостійного виховання дитини.
 
Вважав, що спір про право відсутній, оскільки даного факту необхідно для отримання відстрочки, про що й безпосередньо зазначено у заяві.
 
Також в обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив фактичні обставини, які виникли між учасниками справи.
 
За наведених обставин просив скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Заперечуючи проти апеляційної скарги, ОСОБА_2 , діючи через свого представника, подала відзив, в якому посилаючись на те, що між нею та заявником дійсно існує спір з приводу даних правовідносин, просила ухвалу суду залишити без змін, як законну та обґрунтовану.
 
Скаржник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з підстав, наведених в ній.
Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.
 
Інші заінтересовані особи, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області та ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення скаржника та представника ОСОБА_2 , перевірила доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження,  та дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження, в якій просив встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 серпня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (мати дитини) розірвано.
 
Обґрунтовуючи заяву ОСОБА_1 зазначав, що після розірвання шлюбу він разом з сином проживає в м. Бориспіль, оскільки сину вже виповнилося 14 років і він сам обрав з ким із батьків йому проживати. На підставі судового наказу, виданого 28.04.2023 у справі №753/4781/23 з ОСОБА_2 на його користь стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 . На сьогоднішній день відсутні відомості про місце перебування та проживання матері сина.                ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні сина.
 
Постановляючи ухвалу про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції посилався на те, що у даній справі, наявний спір про право, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України).
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року в справі №139/122/14-ц (провадження №61-3238св22) вказано, що:
«під спором про право розуміють перешкоди у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів відсутній спір про право».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 січня 2023 року в справі №198/99/15-ц (провадження №61-7049св22) вказано, що:
"згідно з частиною шостою статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.
Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права".
У справі яка переглядається, заявник просить суд установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.
З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, пята сттатті 19 СК України) .
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини,то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.
Аналогічний висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №201/5972/22 від 11.09.2024.
У даній справі, що переглядається факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що мати дитини - ОСОБА_2 (заінтересована особа у справі) наполягає на тому, що між нею та                  ОСОБА_1 існує спір у даних правовідносинах.
Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу та дотримуючись вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, врахував правові висновки, викладені у вище згаданій постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №201/5972/22.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення заяви без розгляду з тих підстав, що вбачається спір про право. 
 
Доводи апеляційної скарги про те, що висновки викладені у вище вказаній постанові від 11.09.2024 не підлягають застосуванню у даній справі колегія суддів відхиляє, оскільки цю постанову Верховного Суду заявник тлумачить на власний розсуд. Так, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що в тій справі, яка переглядалася Великою Палатою Верховного Суду, правові підстави вказують на обставини за яких матір може бути позбавлена батьківських прав. 
 
Водночас, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №201/5972/22 лише надано аналіз положенням сімейного законодавства, зокрема в частині щодо здійснення батьками своїх прав та обов'язків по відношенню до дитини, а також наслідків у зв'язку з не виконанням таких обов'язків, в тому числі щодо позбавлення батьківських прав. На підставі цього Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок про те, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
 
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає недоречними доводи скаржника про те, що встановлення факту самостійного виховання дитини йому необхідно для отримання відстрочки, що на його думку свідчить про відсутність спору про право.
 
Посилання скаржника на Постанову Кабінету Міністрів України №560 та Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", якими передбачено можливість отримання рішення суду про встановлення в судовому порядку певного юридичного факту, а саме самостійного виховання дитини, не можуть бути підставою для скасування ухвали, оскільки наявність нормативно-правових актів, якими визначено, що військовозобов'язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації може бути подано рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини, не вказує на те, що таке рішення повинно бути ухвалено в порядку окремого провадження. 
 
З цього приводу колегія суддів зазначає, що заявник наділений правом звернутися до суду з аналогічними вимогами про самостійне виховання дитини в порядку загального позовного провадження.
 
За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвалу про залишення заяви без розгляду судом першої інстанції постановлено з додержанням норм процесуального права та з урахуванням всіх обставин справи.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України
                                               П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Головуючий                                                                             О. Ф. Мазурик

Судді                                                                                          О. В. Желепа

                                                                                                     О. В. Немировська